Gribu sākt ar netehnoloģiskas dzīves gudrības piedāvāšanu,
un tā ir pavisam vienkārša:
uz divām minūtēm izmainiet savu pozu.
Bet pirms to atklāju, vēlos jums palūgt tūlīt pat
nedaudz pavērot savu ķermeni, un ko jūs ar to darāt.
Cik no jums cenšas it kā sarauties?
Varbūt esat saliekušies, sakrustojuši kājas vai potītes.
Dažreiz mēs, lūk, šādi satveram savas rokas
Dažreiz mēs izplešamies. (Smiekli)
Es jūs redzu.
Gribu, lai pievēršat uzmanību tam, ko pašlaik darāt.
Mēs pēc dažām minūtēm pie tā atgriezīsimies,
un es ceru, ka iemācīsieties to nedaudz pamainīt,
jo tas var būtiski ietekmēt jūsu dzīves norisi.
Ķermeņa valoda mūs ļoti interesē,
un mūs īpaši interesē citu cilvēku ķermeņa valoda.
Mūs interesē, nu, kā lai pasaka... (Smiekli)
neveikla saskarsme, vai smaids,
vai nievājošs skatiens, vai varbūt ļoti neveikla acs piemiegšana,
vai varbūt pat kaut kas līdzīgs rokasspiedienam.
Diktors: Lūk arī viņi, pie desmitā numura.
Šim policistam palaimējies paspiest Savienoto Valstu prezidenta roku.
Lūk arī premjerministrs – Nē. (Smiekli) (Aplausi)
(Smiekli) (Aplausi)
Eimija Kadija: Tātad rokas paspiešana vai rokas nepaspiešana,
var likt mums runāt nedēļām ilgi.
Pat BBC un The New York Times.
Acīmredzot, domājot par neverbālo izturēšanos,
vai ķermeņa valodu – un, sociālzinātnieki to dēvē par neverbāļiem –
tā ir valoda, tātad mēs domājam par savstarpējo saziņu.
Domājot par savstarpējo saziņu, mēs domājam par saskarsmi.
Ko tad jūsu ķermeņa valoda man pauž?
Ko manējā pauž jums?
Iespējams, ka šis ir labs veids kā uz to paraudzīties.
Sociālzinātnieki daudz laika ir pavadījuši,
aplūkojot ķermeņa valodas ietekmi
vai citu cilvēku ķermeņa valodas ietekmi uz mūsu spriedumiem.
No ķermeņa valodas mēs izdarām vispārīgus spriedumus un secinājumus.
Un šie spriedumi var noteikt patiešām dzīvē svarīgus iznākumus,
ko pieņemam darbā, paaugstinām amatā, vai aicinām uz satikšanos.
Piemēram, Nalini Ambadi, Taftsa universitātes pētnieks,
veica pētījumu, kurā cilvēki vēroja 30 sekunžu bezskaņas video
ar īstu ārstu un pacientu saskarsmi,
un viņu spriedumi par ārsta izturēšanos
paredz to, vai šis ārsts tiks iesūdzēts.
Tātad nav tik svarīgi
vai ārsts ir kompetents,
bet gan, vai mums šis cilvēks patīk, un kāda ir bijusi saskarsme?
Vai pat vēl vairāk, Alekss Todorovs no Prinstonas
norāda uz to, ka spriedumi par politisko kandidātu sejām
tikai vienas sekundes laikā nosaka 70%
no ASV Senāta un gubernatoru vēlēšanu iznākuma,
un pat digitālajā pasaulē,
interneta pārrunās veikli lietotas emocijzīmes
var palīdzēt iegūt labāku rezultātu.
Ja neprotat tās lietot, labāk nevajag. Ja?
Domājot par neverbāļiem, mēs domājam kā cilvēki spriež par citiem,
kā viņi spriež par mums, un kāds no tā ir iznākums.
Tomēr mēs mēdzam aizmirst otru auditoriju,
ko ietekmē mūsu neverbāļi, un tie esam mēs paši.
Arī mūs pašus ietekmē mūsu neverbāļi,
mūsu domas un sajūtas un mūsu fizioloģija.
Par kādiem neverbāļiem es runāju?
Es esmu sociālpshiholoģe. Es studēju aizspriedumus,
un es pasniedzu konkurējošā uzņēmējdarbības augstskolā,
tāpēc mani neizbēgami ieinteresēja varas dinamika.
Jo īpaši mani ieinteresēja varas un dominances
neverbālā izteiksme.
Kas tad ir neverbālā varas un dominances izteiksme?
Lūk, kā tā izskatās.
Dzīvnieku pasaulē, tie cenšas izplesties.
Tie cenšas kļūt lieli, izstiepties,
ieņemt vairāk vietas, tātad cenšas atvērties.
Tie cenšas atvērties.
Tā tas ir visā dzīvnieku pasaulē.
To dara ne tikai primāti.
Un cilvēki dara to pašu. (Smiekli)
Viņi to dara, kad tiem varenība it kā pieder hroniski,
un arī tajā mirklī, kad jūtas vareni.
Tas ir īpaši interesanti, jo tas mums rāda,
cik šāda varenības izteiksme ir vispārēja un sena.
Šo izteiksmi, ko pazīst kā lepnumu,
ir pētījusi Džesika Treisija.
Viņa vērš uzmanību uz to, ka tā dara gan dzimuši redzīgi,
gan dzimuši neredzīgie,
kad uzvar fiziskā sacensībā.
Kad uzvarot šķērso finiša līniju,
vienalga, vai tie iepriekš redzējuši kādu tā darām.
Tie vienmēr dara šādi.
Rokas veido V burtu un zods nedaudz piepacelts.
Ko darām, ja jūtamies nevarīgi?
Mēs darām tieši pretējo.
Mēs aizveramies. Mēs saritināmies.
Mēs saraujamies.
Mēs nevēlamies saskarties ar blakus esošajiem.
Tātad gan dzīvnieki, gan cilvēki dara vienu un to pašu.
Un šādi notiek, kad saliekat kopā dažāda līmeņa varenību.
Kad runa ir par varu, mēs mēdzam
papildināt citu cilvēku neverbāļus.
Ja kāds mums izrāda varenību,
Mēs mēdzam sarauties. Mēs neatdarinām otru.
Mēs daram pretējo.
Kad es vēroju šādu uzvedību auditorijā,
ko es ieraugu?
Es redzu, ka uzņēmējdarbības vadības studenti tiešām izrāda
visu varas neverbāļu spektru.
Daži ir kā alfa barvežu karikatūras,
ienākot telpā, tie nostājas pašā telpas vidū
pat pirms lekcijas sākuma, it kā vēlētos aizņemt vairāk vietas.
Kad tie apsēžas, tad it kā izplešas.
Tie paceļ rokas šādi.
Ir citi, kas, ienākot telpā, burtiski saplok,
Tas notiek, tiklīdz tie ir ienākuši.
Tas redzams viņu sejās un viņu ķermeņa valodā,
un viņi sēž savos krēslos sarāvušies,
un dara šādi, kad paceļ roku.
Es šajā sakarā esmu ievērojusi pāris lietas.
Par pirmo nebūsiet pārsteigti.
Tā, šķiet, ir saistīta ar dzimumu.
Sievietes to dara daudz vairāk nekā vīrieši.
Sievietes hroniski jūtas nevarīgākas par vīriešiem,
tāpēc tas nav pārsteigums.
Bet otra lieta ir tāda,
ka tas ir saistīts ar to,
cik attiecīgais students iesaistās lekcijās, un cik veiksmīgi iesaistās.
Un MBA lekcijās tas ir patiešām svarīgi,
jo iesaistīšanās ir puse no vērtējuma.
Uzņēmējdarbības augstskolas cīnās ar šo dažādo novērtējumu starp dzimumiem.
Ir vienādi kvalificēti vīrieši un sievietes,
bet vērtējums atšķiras,
un tas daļēji ir saistīts ar iesaistīšanos lekcijās.
Tāpēc es sāku interesēties, nu labi,
ir cilvēki, kas ienāk šādi un iesaistās.
Vai cilvēkiem ir iespējams to notēlot,
un vai tas viņiem liks vairāk iesaistīties?
Mēs ar galveno līdzdalībnieci Deinu Karniju no Bērklija Universtiātes
gribējām uzzināt, vai to var notēlot un tā uzlabot savu sniegumu.
Vai to var darīt īslaicīgi
un tā piedzīvot izmaiņas uzvedībā,
kas liks justies varenākam?
Mēs zinām, ka mūsu neverbāļi nosaka, ko citi cilvēki
par mums domā un jūt. Tam ir daudz liecību.
Bet mūsu jautājums bija:
vai mūsu neverbāļi nosaka, kā jūtamies un ko domājam par sevi?
Pastāv liecības, ka tas tā ir.
Piemēram, mēs smaidām, kad jūtamies laimīgi,
bet arī, kad mūs spiež smaidīt,
liekot zobos šādi turēt pildspalvu, tas liek mums justies labāk.
Tātad tas notiek abējādi.
Kad runa ir par varenību, tas arī ir abējādi.
Kad jūtaties vareni,
biežāk darīsit šādi,
bet ir arī iespējams, ka tēlojot varenu,
jums ir vieglāk kļūt patiešām vareniem.
Otrs jautājums tātad bija,
mēs zinām, ka mūsu prāts ietekmē mūsu ķermeni,
bet vai arī mūsu ķermenis ietekmē mūsu prātu?
Un kad es saku prātu, varenuma gadījumā,
par ko es runāju?
Es runāju par domām un sajūtām
un psiholoģiskām lietām, kas veido mūsu domas un sajūtas
un manā gadījumā tie ir hormoni. Es aplūkoju hormonus.
Kā izskatās vareno prāti, salīdzinājumā ar nevarīgajiem?
Nav pārsteigums, ka vareni ļaudis mēdz būt
uzstājīgāki, pārliecinātāki un optimistiskāki.
Viņi tiešām jūtas tā, it kā uzvarēs pat laimes spēlē.
Viņi arī parasti spēj domāt abstraktāk.
Tātad atšķirību ir daudz. Viņi vairāk riskē.
Starp varenajiem un nevarīgajiem pastāv daudz atšķirību.
Arī fizioloģiski ir daudz atšķirību
ar diviem galvenajiem hormoniem: testosteronu, kas ir dominances hormons,
un kortizolu, kas ir stresa hormons.
Mēs zinām, ka primātu hierarhijās ar varu apveltītiem alfa tēviņiem
ir augsts testosterona un zems kortizola līmenis,
tāpat arī spēcīgiem un efektīviem līderiem
ir augsts testosterona un zems kortizola līmenis.
Ko tas nozīmē? Kad runājam par varenību,
parasti iedomājamies tikai par testosteronu,
jo tas ir dominances hormons.
Bet patiesībā, varenību nosaka arī tas, kā reaģējam uz stresu.
Vai gribat spēcīgu, dominējošu līderi
ar augstu testosterona līmeni, bet nenoturīgu pret stresu?
Droši vien nē.
Vēlaties cilvēku, kas ir spēcīgs, neatlaidīgs un dominējošs,
bet visai noturīgs pret stresu un nesaspringts.
Tā nu mēs zinām, ka primātu hierarhijās,
ja barvedim jāpārņem vara,
ja indivīdam pēkšņi jāpārņem barveža loma,
dažu dienu laikā šī indivīda testosterona līmenis ievērojami
paaugstinās un viņa kortizola līmenis ievērojami pazeminās.
Mums ir liecības gan tam, ka ķermenis ietekmē prātu,
vismaz vaibstu līmenī,
gan arī tam, ka prātu spēj ietekmēt lomu maiņa
Kas notiek, ja runājam par lomu maiņu,
kas notiek, ja darām to pavisam minimālā līmenī,
kā šo sīko manipulāciju, sīko iejaukšanos procesā?
„Uz divām minūtēm”, teiksim, „es gribu, lai stāvat šādi,
un tas jums liks justies varenākiem.”
Lūk, ko mēs izdarījām.
Mēs nolēmām uzaicināt cilvēkus uz mazu eksperimentu laboratorijā,
un šie cilvēki, uz divām minūtēm,
ieņēma varenību vai nevarību izsakošu pozu,
un es jums parādīšu piecas no šīm pozām,
kaut gan mēs izmantojām tikai divas.
Lūk, viena.
Vēl pāris.
Šo plašsaziņas līdzekļi iesaukuši par „Brīnumsievieti”.
Lūk, vēl divas.
Jūs varat stāvēt vai sēdēt.
Un, lūk, nevarīguma pozas.
Jūs sakļaujaties un saraujaties.
Šī ir ļoti nevarīga poza.
Ja satverat kaklu, jūs tiešām aizsargājat sevi.
Lūk, kā tas notiek:
viņi ienāk, iespļauj pudelītē.
„Divas minūtes”, mēs sakām, „jums jādara tā vai šitā.”
Viņi neskatās uz attēliem ar pozām.
Mēs nevēlamies viņiem priekšnoteikt varenības konceptu,
mēs vēlamies, lai viņi jūtas vareni.
Tātad divas minūtes viņi dara tā.
Tad mēs viņiem jautājam: „Cik vareni jutāties?” uz dažādām lietām,
un tad mēs viņiem ļaujam spēlēt uz laimi,
un tad mēs vēlreiz ņemam siekalu paraugu.
Tas ir viss. Tas ir viss eksperiments.
Lūk, ko mēs atklājām.
Riska uzņēmība, kas ir laimes spēle,
mēs atklājam, ka varenības pozā
86 procenti ļaujas riskam.
Nevarīguma pozā
tie ir tikai 60 procenti, un tā ir milzīga atšķirība.
Lūk, ko atklājam par testosteronu.
Salīdzinot ar pamata datiem, kad viņi ienāca,
varenie piedzīvoja 20 procentu kāpumu,
un nevarīgie piedzīvoja aptuveni 10 procentu kritumu.
Tātad, divas minūtes, un jums ir šādas izmaiņas.
Lūk, kas notiek ar kortizolu.
Varenie piedzīvo ap 25 procentu kritumu,
un nevarīgie piedzīvo ap 15 procentu kāpumu.
Tātad, divas minūtes izraisa šādas hormonālas izmaiņas,
kas konfigurē smadzenes,
būt vai nu neatlaidīgam, pārliecinātam un justies ērti
vai arī viegli reaģēt uz stresu un it kā aizvērties.
Mēs visi esam tā jutušies, vai ne?
Mūsu neverbāļi tiešām nosaka kā jūtamies un ko domājam ar sevi,
tas nenotiek tikai ar citiem, bet arī ar mums pašiem.
Un arī mūsu ķermeņi maina mūsu prātus.
Bet nākamais jautājums, protams, ir:
vai dažu minūšu varas pozēšana
tiešām var jēgpilni izmainīt dzīvi?
Tā ir laboratorija, tas ir sīks uzdevums, tikai uz pāris minūtēm.
Kur mēs to īsti varam izmantot?
Par to mēs, protams, domājām.
Un mēs domājam, ka to var izmantot vērtējošās situācijās,
kā sociālo draudu situācijās,
kur jūs vērtē varbūt draugi,
Pusaudžiem tā ir skolas ēdamzāle,
citiem tā ir runa skolas valdes sapulcē.
Tā var būt prezentācija vai tāda runa kā šī,
vai darba intervija.
Mēs nolēmām, ka visvairāk tas varētu attiekties tieši uz darba interviju,
jo lielākā daļa cilvēku tās ir piedzīvojuši.
Tad mēs publicējām šos atklājumus,
un mediji uz to bija kā traki,
un viņi teica, tātad, lūk kas jādara,
kad esat darba intervijā, vai ne?
(Smiekli)
Mēs, protams, bijām šausmās un teicām:
„Ak, Dievs, nē, nē, nē, mēs nebūt tā nedomājām.
Daudzu iemeslu dēļ, nē, nē, nē, nedariet tā.”
Atkārtoju, runa nav par to, kā runājat ar citiem,
bet gan pats ar sevi.
Ko darīt pirms darba intervijas? Jūs darat šādi.
Jūs apsēžaties. Jūs skatāties savā viedtālrunī,
cenšoties nevienu neizlaist.
Jūs skatāties pierakstos,
jūs noliecaties, saraujaties,
kad jums patiesībā būtu jādara varbūt šādi,
kaut kur tualetē, vai ne? Dariet tā. Atrodiet divas minūtes.
To arī mēs vēlējāmies izmēģināt.
Mēs atvedām cilvēkus uz laboratoriju,
un viņi atkal ieņēma varenības un nevarīguma pozas,
tad viņiem bija ļoti saspringta darba intervija.
Tā bija piecas minūtes gara. Viņus ierakstīja.
Viņus arī vērtēja,
un vērtētāji bija apmācīti neizrādīt neverbālu reakciju,
tātad viņi izskatījās šādi.
Iedomājieties, ka šis ir cilvēks, kas jūs intervē.
Tātad uz piecām minūtēm, nekā, un tas ir grūtāk nekā būt tincinātam.
Cilvēki to nevar ciest.
Meriana Lafransa to dēvē par „stāvēšanu sociālplūstošajās smiltīs”.
Tas ļoti paaugstina kortizola līmeni.
Tātad, mēs viņiem likām iet caur šādu darba interviju,
jo mēs gribējām redzēt, kas notiks,
Tad mums bija četri programmētāji, kas izskatīja ierakstus.
Viņi nezināja hipotēzi. Viņi nezināja apstākļus.
Viņiem nebija ne jausmas, kurš pozēja kādā pozā,
un viņi beigās, caurskatot ierakstus,
teica: „Mēs gribam pieņemt darbā šos cilvēkus,”
visus varenos pozētājus.
„Mēs negribam pieņemt darbā šos.
Mēs arī šos cilvēkus kopumā vērtējam pozitīvāk.”
Bet, kāds tam ir iemesls?
Tas nebija balstīts uz intervijas saturu.
Tas bija balstīts uz to, kā viņi izturējās intervijas laikā.
Jo mēs viņus vērtējām pēc visiem šiem mainīgajiem,
kas attiecas uz kompetenci, un cik strukturēta ir runa.
Cik tā ir laba. Kāda ir intervējamā kvalifikācija.
Uz šīm lietām nebija nekādas ietekmes. Lūk, kas tika ietekmēts.
Šādas lietas.
Cilvēki izrāda patieso sevi.
Viņi izrāda sevi pašu.
Viņi izrāda savas idejas, bet paši no sevis,
bez jebkādiem uzslāņojumiem.
Tas noteica efektu, vai atspoguļoja efektu.
Kad es par to stāstu citiem,
ka ķermenis var mainīt prātu, un prāts var mainīt izturēšanos,
un izturēšanās var mainīt iznākumu, viņi saka:
„Izklausās samāksloti”.
Tad es saku, tēlojiet, līdz jums izdodas.
Tas neesmu es.
Es negribu nonākt tik tālu un arvien justies kā viltvārdis.
Es negribu justies kā krāpnieks.
Es negribu nonākt tik tālu, un justies tā it kā man te nevajadzētu būt.
Un tas manī patiešām atbalsojās,
jo es gribu jums izstāstīt kādu notikumu par krāpnieku
un jušanos tā, it kā man te nevajadzētu būt.
Kad man bija 19 gadu, es iekļuvu ļoti smagā autoavārijā.
Mani izsvieda no mašīnas un es apmetu vairākus kūleņus.
Mani izsvieda no mašīnas.
Un es atmodos galvas traumu rehabilitācijas centrā,
un es biju atskaitīta no augstskolas,
un es uzzināju, ka mans IQ ir pazeminājies par divām standarta iedaļām,
kas bija ļoti sāpīgi.
Es zināju kāds ir mans IQ, jo man bija augstas intelektuālās spējas,
un bērnībā mani sauca par apdāvinātu.
Tātad, mani izņēma no augstskolas, un es mēģināju tikt atpakaļ.
Viņi teica: „Tu nepabeigsi augstskolu.
Ir kas cits, ko vari darīt,
bet tas nav domāts tev.”
Tas man bija liels trieciens, un man jāsaka,
ka identitātes zaudēšana, pamata identitātes,
un man tās bija intelektuālās spējas,
tā zaudēšana,
nekas nevar likt jums justies nevarīgāk par to.
Es jutos pilnīgi nevarīga.
Es strādāju un strādāju, un man uzsmaidīja veiksme,
un atkal strādāju, un atkal uzsmaidīja veiksme, un atkal strādāju.
Beigu beigās es pabeidzu augstskolu.
Tas man prasīja četrus gadus ilgāk nekā maniem vienaudžiem,
un es pārliecināju savu eņģeli-konsultantu Sūzenu Fiski
pieņemt mani, un tā es nokļuvu Prinstonā,
un tur es jutos tā, it kā man nevajadzētu tur būt.
Es biju krāpniece.
Un vakarā pirms savas pirmgadnieka uzstāšanās,
un Prinstonā tā ir 20 minūšu runa 20 cilvēku priekšā.
Viss.
Es biju tā nobijusies, ka mani nākamajā dienā atklās,
ka piezvanīju viņai un teicu: „Es eju prom.”
Viņa teica: „Nekur tu neiesi,
jo es ar tevi riskēju un tu paliksi.
Tu paliksi un, lūk, ko darīsi.
Tu tēlosi.
Tu uzņemsies katru tev uzdoto runu.
Tu to vienkārši darīsi un darīsi un darīsi,
pat ja būsi pārbijusies un sastingusi
un jutīsies tā, it kā neatrodies savā ķermenī,
līdz vienā mirklī attapsies: „Ak, Dievs! Es to tiešām daru.
Es tiešām esmu par to kļuvusi. Es tiešām to daru.”
Tā es arī darīju.
Pieci maģistra studiju gadi,
daži gadi Ziemeļrietumu Universitātē,
tad es pārcēlos uz Hārvardu, tagad esmu Hārvardā.
Es par to vairs tiešām nedomāju, bet ilgu laiku man bija sajūta:
„Man šeit nevajadzētu būt.”
Mana Hārvardas pirmā gada beigās,
kāda studente, kas klasē nebija runājusi visu semestri,
kurai es biju teikusi: „Tev jāiesaistās, citādi nedabūsi ieskaiti,”
ienāca manā kabinetā. Es tiešām viņu nepazinu.
Viņa ienāca pilnīgi sagrauta un teica:
„Man šeit nebūtu jābūt.”
Un man tas bija šis brīdis.
Jo notika divas lietas.
Pirmkārt, es sapratu,
ka es tā vairs nejūtos.
Es tā vairs nejūtos, bet viņa gan, un es saprotu šīs sajūtas.
Un otrkārt, viņai šeit ir jābūt!
Viņa to var notēlot, tātad var par tādu kļūt.
Un es teicu: „Ir gan! Tev šeit ir jābūt!
Un rīt tu to notēlosi,
tu padarīsi sevi varenu, un, zini –
(Aplausi)
Tu ieiesi auditorijā,
un sniegsi vislabāko atbildi.”
Viņa sniedza vislabāko atbildi,
un cilvēki pagrieza galvas atpakaļ ar tādu izteiksmi:
„Kas tā tāda? Es viņu nebiju pat ievērojis.” (Smiekli)
Viņa atnāca atkal pēc dažiem mēnešiem,
un es sapratu, ka viņa ir ne tikai tēlojusi līdz viņai tas ir izdevies,
bet viņa ir tēlojusi, līdz par to ir kļuvusi.
Viņa bija mainījusies.
Un es gribu jums teikt, netēlojiet līdz jums izdodas.
Tēlojiet līdz par to kļūstat.
Dariet to līdz jūs tiešām par to kļūstat un pieņemat to.
Pēdējais, ko jums gribu teikt.
Mazi pielabojumi var izraisīt lielas pārmaiņas.
Šīs divas minūtes.
Divas minūtes, divas minūtes.
Pirms iesaistāties nākamajā stresa pilnajā vērtējošā situācijā,
uz divām minūtēm pamēģiniet šādi darīt liftā
tualetē, pie sava rakstāmgalda, aiz slēgtām durvīm.
Tas jums būtu jādara.
Konfigurējiet savas smadzenes, lai labākajā veidā tiktu galā ar šo situāciju.
Paaugstiniet testosterona līmeni. Pazeminiet kortizola līmeni.
Neatstājiet šo situāciju, jūtoties tā, it kā sevi neparādījāt.
Atstājiet šo situāciju ar sajūtu:
Es tiešām jūtos tā, ka parādīju un pastāstīju par sevi.
Es vēlos jums palūgt izmēģināt varenības pozu,
un es arī vēlos, ka jūs dalītos zinātnē, jo tas ir vienkārši.
Man ar to nav jāapliecina mans ego. (Smiekli)
Dodiet to tālāk. Stāstiet citiem,
jo tiem, kas to var visvairāk izmantot,
nav ne resursu, ne tehnoloģiju
un nav statusa vai varas.
Dodiet to viņiem, jo viņi var to darīt klusībā.
Viņiem vajag savu ķermeni, divu minūšu vientulību,
un tas var būtiski izmainīt viņu dzīvi.
Paldies.
(Aplausi)