Gribu sākt ar to, ka piedāvāju jums netehnoloģisku dzīves gudrību,
un tā ir pavisam vienkārša:
izmainiet jūsu pozu uz divām minūtēm.
Bet pirms es jums to atklāšu, es vēlos jums palūgt tūlīt pat
nedaudz pavērot savu ķermeni, un ko jūs ar to darāt.
Cik no jums cenšas it kā sarauties?
Varbūt jūs esat saliekušies, sakrustojuši kājas vai potītes.
Dažreiz mēs satveram savas rokas lūk šādi.
Dažreiz mēs izplešamies. (Smiekli)
Es jūs redzu.
Es gribu, lai pievēršat uzmanību tam, ko pašlaik darāt.
Mēs pie tā atgriezīsimies pēc dažām minūtēm,
un es ceru, ka jūs iemācīsieties to nedaudz pamainīt,
jo tas var būtiski ietekmēt jūsu dzīves norisi.
Ķermeņa valoda mūs ļoti interesē,
un mūs īpaši interesē citu cilvēku ķermeņa valoda.
Ziniet, mūs interesē, nu, kā lai to saka (Smiekli)
neveikla saskarsme, vai smaids,
vai nievājošs skatiens, vai varbūt neveikla acs piemiegšana,
vai varbūt pat kaut kas līdzīgs rokasspiedienam.
Diktors: Lūk arī viņi, pie desmitā numura.
Šim policistam palaimējies paspiest Savienoto Valstu prezidenta roku.
Lūk arī premjerministrs -- Nē. (Smiekli) (Aplausi)
(Smiekli) (Aplausi)
Eimija Kadija: Tātad rokasspiediens, vai rokas nepaspiešana,
var likt mums runāt nedēļām ilgi.
Pat BBC un The New York Times.
Acīmredzot, kad mēs domājam par neverbālo izturēšanos,
vai ķermeņa valodu -- un sociālzinātnieki to dēvē par neverbāļiem --
tā ir valoda, tātad mēs domājam par savstarpējo saziņu.
Kad mēs domājam par savstarpējo saziņu, mēs domājam par saskarsmi.
Ko tad jūsu ķermeņa valoda man saka?
Ko manējā saka jums?
Iespējams, ka šis ir labs veids kā uz to paraudzīties.
Sociālzinātnieki ir pavadījuši daudz laika,
aplūkojot ķermeņa valodas ietekmi
vai citu cilvēku ķermeņa valodas ietekmi uz mūsu spriedumiem.
Un no ķermeņa valodas mēs izdarām vispārīgus spriedumus un secinājumus.
Un šie spriedumi var noteikt patiešām dzīvē svarīgus iznākumus,
ko mēs pieņemam darbā, paaugstinām amatā, vai aicinām uz satikšanos.
Piemēram, Nalini Ambadi, Tafts universitātes pētnieks,
veica pētījumu, kurā cilvēki vēroja 30 sekunžu bezskaņas video
ar īstu ārstu un pacientu saskarsmi,
un viņu spriedumi par ārsta izturēšanos
paredz to, vai šis ārsts tiks iesūdzēts.
Tātad nav tik svarīgi
vai ārsts ir kompetents,
bet gan, vai mums šis cilvēks patīk, un kāda ir bijusi saskarsme?
Vai pat vēl vairāk, Alekss Todorovs no Prinstonas
norāda uz to, ka spriedumi par politisko kandidātu sejām
tikai vienas sekundes laikā nosaka 70%
no ASV Senāta un gubernatoru vēlēšanu iznākuma,
un pat digitālajā pasaulē,
veikli lietotas emocijzīmes interneta pārrunās
var palīdzēt iegūt labāku rezultātu.
Ja neprotat tās lietot, tas jums pašam par sliktu?
Kad domājam par neverbāļiem, mēs domājam kā cilvēki spriež par citiem,
kā viņi spriež par mums, un kāds no tā ir iznākums.
Tomēr mēs mēdzam aizmirst otru auditoriju,
ko ietekmē mūsu neverbāļi, un tie esam mēs paši.
Arī mūs pašus ietekmē mūsu neverbāļi,
mūsu domas un sajūtas un mūsu psihi.
Par kādiem neverbāļiem es runāju?
Es esmu sociālpshihologs. Es studēju aizspriedumus,
un es pasniedzu konkurējošā uzņēmējdarbības augstskolā,
tāpēc neizbēgami mani ieinteresēja varas dinamika.
Jo īpaši mani ienteresēja varas un dominances
neverbālā izteiksme.
Kas tad ir neverbālā varas un dominances izteiksme?
Lūk, kā tas izskatās.
Dzīvnieku pasaulē, tie cenšas izplesties.
Tie cenšas kļūt lieli, izstiepties,
ieņemt vairāk vietas, tātad cenšas atvērties.
Tie cenšas atvērties.
Tā tas ir visā dzīvnieku pasaulē.
To dara ne tikai primāti.
Un cilvēki dara to pašu. (Smiekli)
Viņi to dara, kad tiem varenība it kā pieder hroniski,
un arī tajā mirklī, kad tie jūtas vareni.
Tas ir īpaši interesanti, jo tas mums rāda,
cik universāla un sena ir šāda varenības izteiksme.
Šo izteiksmi, ko pazīst kā lepnumu,
ir studējusi Džesika Treisija.
Viņa vērš uzmanību uz to, ka tā dara gan dzimuši redzīgi,
gan dzimuši neredzīgie,
kad uzvar fiziskā sacensībā.
Kad uzvarot šķērso finiša līniju,
vienalga, vai tie iepriekš ir redzējuši kādu tā darām.
Tie vienmēr dara šādi.
Rokas veido V burtu un zods nedaudz piepacelts.
Ko mēs darām, ja jūtamies nevarīgi?
Mēs darām tieši pretējo.
Mēs aizveramies. Mēs saritināmies.
Mēs saraujamies.
Mēs nevēlamies saskarties ar cilvēkiem mums blakus.
Tātad gan dzīvnieki, gan cilvēki dara vienu un to pašu.
Un šādi notiek, kad saliekat kopā dažāda līmeņa varenību.
Kad runa ir par varu, mēs mēdzam
papildināt citu cilvēku neverbāļus.
Ja kāds mums izrāda varenību,
Mēs mēdzam sarauties. Mēs neatdarinām otru.
Mēs daram pretējo.
Kad es vēroju šādu uzvedību auditorijā,
ko es ieraugu?
Es redzu, ka MBA studenti tiešām izrāda visu varas neverbāļu spektru.
Daži ir kā alfa barvežu karikatūras,
ienākot telpā, tie nostājas pašā telpas vidū
pat pirms lekcijas sākuma, it kā vēlētos aizņemt vairāk vietas.
Kad tie apsēžas, tad it kā izplešas.
Tie paceļ rokas šādi.
Ir citi, kas burtiski saplok,
kad tie ienāk telpā. Tas notiek, tiklīdz tie ir ienākuši.
Jūs to redzat viņu sejās un viņu ķermeņa valodā,
un viņi sēž savos krēslos sarāvušies,
un dara šādi, kad paceļ roku.
Es esmu ievērojusi pāris lietas šajā sakarā.
Par pirmo jūs nebūsiet pārsteigti.
Tā ir saistīta ar dzimumu.
Sievietes to dara daudz vairāk nekā vīrieši.
Sievietes hroniski jūtas nevarīgākas par vīriešiem,
tāpēc tas nav pārsteigums.
Bet otra lieta ir tāda,
ka tas ir saistīts ar to,
cik attiecīgais students iesaistās lekcijā, un cik veiksmīgi tas iesaistās.
Un MBA lekcijās tas ir patiešām svarīgi,
jo iesaistīšanās ir puse no novērtējuma.
Biznesa augstskolas cīnās ar šo dažādo novērtējumu starp dzimumiem.
Ir vienādi kvalificēti vīrieši un sievietes,
bet novērtējums atšķiras,
un tas daļēji ir saistīts ar iesaistīšanos lekcijās.
Tāpēc es sāku interesēties, nu labi,
ir cilvēki, kas ienāk šādi un iesaistās.
Vai ir iespējams to notēlot,
un vai tas liks viņiem iesaistīties vairāk?
Mēs ar galveno līdzdalībnieci Deinu Karniju no Bērklija Universtiātes
gribējām uzzināt, vai to var notēlot un tā uzlabot savu sniegumu.
Vai to var darīt īslaicīgi
un tā piedzīvot izmaiņas uzvedībā,
kas liks justies varenākam?
Mēs zinām, ka mūsu neverbāļi nosaka, ko citi cilvēki
par mums domā un jūt. Tam ir daudz liecību.
Bet mūsu jautājums bija:
vai mūsu neverbāļi nosaka ko mēs domājam un jūtam par sevi?
Pastāv liecības, ka tas tā ir.
Piemēram, mēs smaidām, kad jūtamies laimīgi,
bet arī, kad mūs spiež smaidīt,
liekot turēt pildspalvu zobos šādi, tas liek mums justies labāk.
Tātad tas notiek abējādi.
Kad runa ir par varenību, tas arī ir abējādi.
Kad jūtaties vareni,
tad bieži darat šādi,
bet ir iespējams, ka tad, kad tēlojat varenu,
jums ir vieglāk kļūt patiešām vareniem.
Otrs jautājums tātad bija,
mēs zinām, ka mūsu prāts ietekmē mūsu ķermeni,
bet vai arī mūsu ķermenis ietekmē mūsu prātu?
Un kad es saku prātu, varenuma gadījumā,
par ko es runāju?
Es runāju par domām un sajūtām
un psiholoģiskām lietām, kas veido domas un sajūtas
un manā gadījumā tie nav hormoni. Es aplūkoju hormonus.
Kā izskatās vareno prāti, salīdzinājumā ar nevarīgajiem?
Nav pārsteigums, ka vareni ļaudis mēdz būt
neatlaidīgāki, pārliecinātāki un optimistiskāki.
Viņi tiešām jūtas tā, it kā uzvarēs pat laimes spēlēs.
Viņi arī parasti spēj domāt abstraktāk.
Tātad atšķirību ir daudz. Viņi riskē vairāk.
Pastāv daudz atšķirību starp varenajiem un nevarīgajiem.
Arī fizioloģiski ir daudz atšķirību
ar diviem galvenajiem hormoniem: testosteronu, kas ir dominances hormons,
un kortizolu, kas ir stresa hormons.
Mēs zinām, ka ar varu apveltītiem alfa tēviņiem primātu hierarhijās
ir augsts testosterona un zems kortizola līmenis,
tāpat arī spēcīgiem un efektīviem līderiem
ir augsts testosterona un zems kortizola līmenis.
Ko tas nozīmē? Kad runājam par varenību,
parasti iedomājamies tikai par testosteronu,
jo tas ir dominances hormons.
Bet patiesībā, varenību nosaka arī tas, kā mēs reaģējam uz stresu.
Vai gribat spēcīgu, dominējošu līderi
ar augstu testosterona līmeni, bet nenoturīgu pret stresu?
Droši vien nē.
Vēlaties cilvēku, kas ir spēcīgs, neatlaidīgs un dominējošs,
bet visai noturīgs pret stresu un nesaspringts.
Tā nu mēs zinām, ka primātu hierarhijās,
ja barvedim jāpārņem vara,
ja indivīdam pēkšņi jāpārņem barveža loma,
dažu dienu laikā šī indivīda testosterona līmenis ievērojami
paaugstinās un viņa kortizola līmenis ievērojami pazeminās.
Mums ir liecības gan tam, ka ķermenis ietekmē prāta norises,
vismaz vaibstu līmenī,
gan arī tam, ka lomu maiņa spēj ietekmēt prātu.
Kas notiek, ja runājam par lomu maiņu,
kas notiek, ja mēs darām to pavisam minimālā līmenī,
kā šo sīko manipulāciju, sīko iejaukšanos procesā?
"Uz divām minūtēm", teiksim, "es gribu, lai jūs stāvat šādi,
un tas jums liks justies varenākiem."
Lūk, ko mēs izdarījām.
Mēs nolēmām uzaicināt cilvēkus uz mazu eksperimentu laboratorijā,
un šie cilvēki, uz divām minūtēm,
ieņēma varenību vai nevarību izsakošu pozu,
un es jums parādīšu piecas no šīm pozām,
kaut gan mēs izmantojām tikai divas.
Šī ir viena.
Vēl pāris.
Šo medijos ir iesaukuši par "Brīnumsievieti".
Šeit vēl divas.
Jūs varat stāvēt vai sēdēt.
Un šeit ir nevarīguma pozas.
Jūs sakļaujaties un saraujaties.
Šī ir ļoti nevarīga poza.
Ja satverat kaklu, jūs tiešām aizsargājat sevi.
Lūk, kā tas notiek:
viņi ienāk, iespļauj pudelītē,
divas minūtes, mēs sakām, „Jums jādara tā vai šitā.”
Viņi neskatās uz attēliem ar pozām.
Mēs nevēlamies viņiem priekšnoteikt varenības konceptu,
mēs vēlamies, lai viņi jūtas vareni.
Tātad divas minūtes viņi dara tā.
Tad mēs viņiem jautājam: „Cik vareni jūs jutāties?” uz dažādām lietām,
un tad mēs viņiem ļaujam spēlēt uz laimi,
un tad mēs vēlreiz ņemam siekalu paraugu.
Tas ir viss. Tas ir viss eksperiments.
Lūk, ko mēs atklājām.
Riska uzņēmība, kas ir laimes spēle,
mēs atklājam, ka varenības pozā
86 procenti ļaujas riskam.
Nevarīguma pozā
tie ir tikai 60 procenti, un tā ir milzīga atšķirība.
Lūk, ko mēs atklājam par testosteronu.
Salīdzinot ar pamata datiem, kad viņi ienāca,
varenie piedzīvoja 20 procentu kāpumu,
un nevarīgie piedzīvoja aptuveni 10 procentu kritumu.
Tātad, divas minūtes, un jums ir šādas izmaiņas.
Lūk, kas notiek ar kortizolu.
Varenie piedzīvo ap 25 procentu kritumu,
un nevarīgie piedzīvo ap 15 procentu kāpumu.
Tātad, divas minūtes noved pie šādām hormonālajām izmaiņām,
kas konfigurē smadzenes,
būt vai nu neatlaidīgam, pārliecinātam un justies ērti
vai arī viegli reaģēt uz stresu un it kā aizvērties.
Un mēs visi esam tā jutušies, vai ne?
Tātad mūsu neverbāļi tiešām nosaka kā jūtamies un ko domājam ar sevi,
tas nenotiek tikai ar citiem, bet arī ar mums pašiem.
Un arī mūsu ķermeņi maina mūsu prātus.
Bet nākamais jautājums, protams, ir:
vai dažu minūšu varas pozēšana
tiešām var jēgpilnā veidā izmainīt dzīvi?
Tā ir laboratorija, tas ir sīks uzdevums, tikai uz pāris minūtēm.
Kur mēs to īsti varam izmantot?
Par to mēs, protams, domājām.
Un mēs domājam, ka to var izmantot vērtējošās situācijās,
kā sociālo draudu situācijās,
kur jūs vērtē varbūt draugi,
Pusaudžiem tā ir skolas ēdamzāle,
citiem tā ir runa skolas valdes sapulcē.
Tā var būt prezentācija vai tāda runa kā šī,
vai darba intervija.
Mēs nolēmām, ka visvairāk tas varētu attiekties tieši uz darba interviju,
jo lielākā daļa cilvēku tās ir piedzīvojuši.
Tad mēs publicējām šos atklājumus,
un mediji uz to bija kā traki,
un viņi teica, tātad, lūk kas jādara,
kad esat darba intervijā, vai ne?
(Smiekli)
Mēs, protams, bijām šausmās un teicām,
ak, Kungs, nē, mēs nebūt tā nedomājām.
Daudzu iemeslu dēļ, nē, nedariet tā.
Vēlreiz, tas nav par to kā jūs runājat ar citiem.
Te jūs pats runājat ar sevi.
Ko jūs darat pirms darba intervijas? Jūs darat šādi.
Jūs apsēžaties. Jūs skatāties savā telefonā,
cenšoties nevienu neizlaist.
Jūs skatāties pierakstos,
jūs noliecaties, saraujaties,
kad jums patiesībā būtu jādara varbūt šādi,
kaut kur tualetē, vai ne? Dariet tā. Atrodiet divas minūtes.
To arī mēs vēlējāmies izmēģināt.
Mēs atvedām cilvēkus uz laboratoriju,
un viņi atkal ieņēma varenības un nevarīguma pozas,
tad viņiem bija ļoti saspringta darba intervija.
Tā bija piecas minūtes gara. Viņus ierakstīja.
Viņus arī vērtēja,
un vērtētāji bija apmācīti neizrādīt neverbālu reakciju,
tātad viņi izskatījās šādi.
Iedomājieties, ka šis ir cilvēks, kas jūs intervē.
Tātad uz piecām minūtēm, nekā, un tas ir grūtāk nekā būt tincinātam.
Cilvēki to nevar ciest.
Meriana Lafransa to dēvē par "stāvēšanu sociālplūstošajās smiltīs".
Tas ļoti paaugstina kortizola līmeni.
Tātad, mēs viņiem likām iet caur šādu darba interviju,
jo mēs gribējām redzēt, kas notiks,
Tad mums bija četri programmētāji, kas izskatīja ierakstus.
Viņi nezināja hipotēzi. Viņi nezināja apstākļus.
Viņiem nebija ne jausmas, kurš pozēja kādā pozā,
un viņi beigās, caurskatot ierakstus,
teica: "Mēs gribam pieņemt darbā šos cilvēkus,"
visus varenos pozētājus.
"Mēs negribam pieņemt darbā šos.
Mēs visumā arī novērtējam šos cilvēkus pozitīvāk."
Bet, kāds tam ir iemesls?
Tas nebija balstīts uz intervijas saturu.
Tas bija balstīts uz to, kā viņi izturējās intervijas laikā.
Jo mēs viņus vērtējām pēc visiem šiem mainīgajiem,
kas attiecas uz kompetenci, un cik strukturēta ir runa.
Cik tā ir laba. Kāda ir intervējamā kvalifikācija.
Uz šīm lietām nebija nekādas ietekmes. Lūk, kas tika ietekmēts.
Šādas lietas.
Cilvēki izrāda patieso sevi.
Viņi izrāda sevi pašu.
Viņi izrāda savas idejas, bet paši no sevis,
bez jebkādiem uzslāņojumiem.
Tas noteica efektu, vai atspoguļoja efektu.
Kad es par to stāstu citiem,
ka ķermenis var mainīt prātu, un prāts var mainīt izturēšanos,
un izturēšanās var mainīt iznākumu, viņi saka:
"Izklausās pēc tēlošanas".
Tad es saku, tēlojiet, līdz jums izdodas.
Tas neesmu es.
Es negribu nonākt tik tālu un arvien justies kā krāpnieks.
Es negribu justies kā blēdis.
Es negribu nonākt tik tālu, un justies tā it kā man te nevajadzētu būt.
Un tas manī patiešām atbalsojās,
jo es gribu jums izstāstīt kādu notikumu par krāpnieku
un jušanos tā, it kā man te nevajadzētu būt.
Kad man bija 19 gadu, es iekļuvu ļoti smagā autoavārijā.
Mani izsvieda no mašīnas un es apmetu vairākus kūleņus.
Mani izsvieda no mašīnas.
Un es atmodos galvas traumu rehabilitācijas centrā,
un es biju atskaitīta no augstskolas,
un es uzzināju, ka mans IQ ir pazeminājies par divām standarta iedaļām,
kas bija ļoti sāpīgi.
Es zināju kāds ir mans IQ, jo man bija augstas intelektuālās spējas,
un bērnībā mani uzskatīja par talantīgu.
Tātad, mani izņēma no augstskolas, un es mēģināju tikt atpakaļ.
Viņi teica: "Tu nepabeigsi augstskolu.
Vienkārši, ir citas lietas, ko tu vari darīt,
bet šis nav domāts tev."
Tas man bija liels trieciens, un man jāsaka,
ka identitātes zaudēšana, pamata identitātes,
un man tās bija intelektuālās spējas,
tā zaudēšana,
nekas nevar likt jums justies nevarīgāk par to.
Es jutos pilnīgi nevarīga.
Es strādāju un strādāju, un man uzsmaidīja veiksme,
un atkal strādāju, un atkal uzsmaidīja veiksme, un atkal strādāju.
Beigu beigās es pabeidzu augstskolu.
Tas man prasīja četrus gadus ilgāk nekā maniem vienaudžiem,
un es pārliecināju savu eņģeli-konsultantu Sjūzanu Fiski
pieņemt mani, un tā es nokļuvu Prinstonā,
un tur es jutos tā, it kā man nevajadzētu tur būt.
Es biju blēde.
Un vakarā pirms manas pirmgadnieka uzstāšanās,
un Prinstonā tā ir 20 minūšu runa 20 cilvēku priekšā.
Viss.
Es biju tā nobijusies, ka mani nākamajā dienā atklās,
ka es zvanīju viņai un teicu: "Es eju prom."
Viņa teica: "Nekur tu neiesi,
jo es ar tevi riskēju un tu paliksi.
Tu paliksi un, lūk, ko tu darīsi.
Tu tēlosi.
Tu uzņemsies katru runu, ko tev uzdos.
Tu to vienkārši darīsi un darīsi un darīsi,
pat ja tu būsi pārbijusies un paralizēta
un jutīsies tā, it kā neatrodies savā ķermenī,
līdz vienā mirklī tu teiksi: "Ak, Kungs! Es tiešām to daru.
Es tiešām esmu par to kļuvusi. Es tiešām to daru."
Tā es arī darīju.
Pieci maģistra studiju gadi,
daži gadi Ziemeļrietumu Universitātē,
tad es pārcēlos uz Hārvardu, tagad es esmu Hārvardā.
Es par to vairs tiešām nedomāju, bet ilgu laiku man bija sajūta:
"Man nevajadzētu šeit būt."
Mana Hārvardas pirmā gada beigās,
kāda studente, kas klasē nebija runājusi visu semestri,
kurai es biju teikusi: "Tev jāiesaistās, citādi tu nedabūsi ieskaiti,"
ienāca manā kabinetā. Es tiešām viņu nepazinu.
Viņa ienāca pilnīgi sagrauta un teica:
„Man šeit nebūtu jābūt.”
Un man tas bija šis brīdis.
Jo notika divas lietas.
Pirmkārt, es sapratu,
ka es tā vairs nejūtos.
Es tā vairs nejūtos, bet viņa jūtas un es saprotu šīs sajūtas.
Un otrkārt, viņai šeit IR jābūt!
Viņa var to notēlot, tātad var par tādu kļūt.
Un es teicu: "Vajag gan! Tev šeit IR jābūt!
Un rīt tu to notēlosi,
tu padarīsi sevi varenu, un, zini --
(Aplausi)
Un tu ieiesi auditorijā,
un tu sniegsi vislabāko atbildi."
Ziniet? Viņa sniedza vislabāko atbildi,
un cilvēki pagrieza galvas atpakaļ ar tādu izteiksmi:
"Kas tā tāda? Es pat nebiju viņu ievērojis." (Smiekli)
Viņa atnāca atkal pēc dažiem mēnešiem,
un es sapratu, ka viņa ir ne tikai tēlojusi līdz viņai tas ir izdevies,
bet viņa ir tēlojusi, līdz viņa par to ir kļuvusi.
Viņa bija mainījusies.
Un es gribu jums teikt, netēlojiet līdz jums izdodas.
Tēlojiet līdz jūs par to kļūstat.
Dariet to līdz jūs tiešām par to kļūstat un pieņemat to.
Pēdējā lieta, ko es jums gribu teikt.
Mazi pielabojumi var novest pie lielām pārmaiņām.
Šīs divas minūtes.
Divas minūtes, divas minūtes.
Pirms jūs iesaistāties nākamajā stresa pilnajā vērtējošā situācijā,
uz divām minūtēm pamēģiniet darīt šādi liftā
tualetē, pie sava rakstāmgalda, aiz slēgtām durvīm.
Tas jums būtu jādara.
Konfigurējiet savas smadzenes, lai labākajā veidā tiktu galā ar šo situāciju.
Paaugstiniet testosterona līmeni. Pazeminiet kortizola līmeni.
Neatstājiet šo situāciju, jūtoties tā, it kā jūs sevi neparādījāt.
Atstājiet šo situāciju ar sajūtu:
Es tiešām jūtos tā, ka man jāpastāsta un jāparāda sevi.
Es vēlos jums palūgt izmēģināt varenības pozu,
un es arī vēlos, ka jūs dalītos zinātnē, jo tas ir vienkārši.
Man ar to nav jāapliecina mans ego. (Smiekli)
Dodiet to tālāk. Stāstiet citiem,
jo tiem, kas to var visvairāk izmantot,
nav ne resursu, ne tehnoloģiju
un nav statusa vai varas.
Dodiet to viņiem, jo viņi var to darīt klusībā.
Viņiem vajag viņu ķermeni, divu minūšu vientulību,
un tas var būtiski izmainīt viņu dzīvi.
Paldies.
(Aplausi)