Alustuseks tahaksin jagada üht tasuta ja lihtsat nippi,
selleks tuleb teil kaheks minutiks lihtsalt muuta oma kehaasendit.
Aga enne seda palun, et korraks
mõtleksite oma keha peale ja sellele, mida te kehaga teete.
Kui paljud teist teevad end väiksemaks?
Näiteks hoiate end kühmu, panete jalad risti või istute jalg üle põlve?
Teinekord hoitakse käsi enda ümber.
Teinekord tehakse end suureks.
(Naer)
Ma näen teid.
Palun pöörake hetkeks tähelepanu sellele, mida te teete.
Tuleme selle juurde kohe tagasi
ja loodan, et kui õpite seda ära kasutama
võib see oluliselt muuta teie edasist elu.
Kehakeel pakub meile ülisuurt huvi,
eriti põnev on meie jaoks teiste inimeste kehakeel.
Meile pakuvad huvi sellised asjad nagu...
mõni kentsakas olukord, naeratus või põlglik pilk
või hoopis väga imelik silmapilgutus
või isegi käepigistus.
Kohe jõutakse peaministri residentsi.
Politseinikul veab, USA president tervitab teda kättpidi.
Ja ka peaminister?
Ei.
(Naer, aplaus)
Niisiis, käepigistus või selle puudumine
võib saada kuumaks teemaks ja anda kõneainet nädalateks,
isegi BBC-s ja "The New York Timesis"
Kui räägitakse mitteverbaalsest käitumisest ehk kehakeelest,
mida meie, sotsiaalteadlased, kutsume lihtsalt “mitteverbaalne”,
siis tegu on keelega, kommunikatsioonivahendiga.
Kehakeel on suhtlusvahend, viis infovahetuseks.
Mida teie kehakeel mulle ütleb?
Mida minu kehakeel ütleb teile?
On igati põhjendatud vaadata seda asja just niimoodi.
Sotsiaalteadlased on põhjalikult uurinud meie enda või teiste kehakeele mõju
otsustele, mida me teeme.
Kehakeele baasil teeme väga olulisi otsuseid ja järeldusi.
Need otsused olla meie elus määrava tähtsusega:
keda me tööle võtame või edutame, keda me kohtingule kutsume.
Näiteks Nalini Ambady, Tuftsi Ülikooli teadlane,
tegi uuringu, kus inimesed vaatasid 30 sekundi pikkust hääleta klippi
arsti-patsiendi vahelisest suhtlusest
ja patsiendi hinnang arsti sõbralikkusele
lubab ennustada, kas see arst kaevatakse kohtusse või mitte.
Seega pole peamine arsti kompetentsus
vaid see, kas ta on meeldiv ja kuidas suhtlemine sujub
Veelgi dramaatilisem näide:
Princetoni teadlane Alex Todorov leidis,
et poliitikute nägudele vaid 1 sekundiga antud hinnang
ennustab 70 protsenti USA Senati ja kuberneride valimiste tulemustest.
Sama kehtib isegi virtuaalmaailmas.
Emotikonide osav kasutamine online läbirääkimistel
võib viia parema lõpptulemuseni.
Parem mitte emotikonidega ämbrisse astuda, eks ole.
Mitteverbaalse käitumise põhjal hindame teisi ja teised hindavad meid,
sellest sõltub, kuidas asjad laabuvad.
Ent kipume unustama veel ühe tegelase, keda meie kehakeel mõjutab.
See oleme me ise.
Me ise oleme samuti oma kehakeele poolt mõjutatud,
meie mõtted ja tunded, kogu meie keha.
Mis kehakeelest ma siin räägin?
Olen sotsiaalpsühholoog ja minu uurimisteemaks on eelarvamused
ja olen õppejõud tuntud ärikoolis.
Arusaadvaalt hakkasid mind huvitama võimusuhted.
Eriti pakkusid mulle huvi
võimu ja üleoleku mitteverbaalsed väljendused.
Kuidas siis võim ja üleolek mitteverbaalselt väljenduvad?
Täpselt niimoodi.
Loomade maailmas näitab võimu suurus.
Seega püütakse end suureks teha ja oksad laiali ajada,
haarata enda alla palju ruumi, laotada end võimalikult laiali.
Tuleb olla võimalikult suur.
See kehtib kogu loomamaailmas,
mitte ainult primaatide puhul.
Inimesed teevad samamoodi.
(Naer)
Nii teevad need, kes ongi suured staarid,
aga ka need, kes antud hetkel tunnevad võimsatena.
See on väga tähelepanuväärne, sest näitab selgelt,
kui universaalne ja vana see võimsuse väljendamise viis on.
Seda ilmet, mis väljendab uhkust, on uurinud Jessica Tracy.
Ta näitas, et samamoodi teevad nii nägijana sündinud
kui ka need, kes on sündinud pimedatena,
kui nad spordivõistlustel võidavad.
Kui finišijoon ületatakse võitjana,
siis olenemata, kas ollakse seda varem näinud või mitte,
tehakse alati nii.
Käed V-kujuliselt üleval, lõug veidi tõstetud.
Mida tehakse aga siis, kui tuntakse end nõrgana?
Ollakse täpselt vastupidiselt.
Pannakse end lukku, tõmmatakse end kokku.
Me teeme end väikseks.
Püüame vältida kõrvalolija vastu puutumist.
Veel kord, nii loomad kui ka inimesed teevad samu asju.
Samamoodi on siis, kui kõrvuti panna võimukas ja nõrk.
Mis puutub võimu väljendavasse hoiakusse,
siis kiputakse reageerima teise positsiooni kinnitava hoiakuga.
Nii et kui keegi on väga jõuline,
siis kipume end väiksemaks tegema,
me ei peegelda teist, vaid käitume täpselt vastupidi.
Ma olen jälginud sellist käitumist klassis
ja mis on mulle silma jäänud?
Ärijuhtimise tudengid kasutavad laialdaselt võimu väljendavat kehakeelt.
On tüüpilisi alfaisaseid, kes sisse tulles lähevad kohe klassi keskele
veel enne kui loeng algab,
justkui tahtes kogu ruumi hõivata.
Istet võttes ajavad nad end laiali
ja tõstavad sedasi kätt.
Ja teised, kes sisenedes on praktiliselt kokkuvajumas,
Seda märkab kohe, kui nad tulevad.
Nende nägu ja keha väljendavad seda ilmekalt,
toolil istudes püüavad nad end võimalikult väikseks teha
ja kätt tõstavad nad niimoodi.
Mulle on paar asja silma jäänud.
Esiteks, ja mitte üllatusena,
tundub see olema seotud sooga.
Nii käitub rohkem naisi kui mehi.
Naised tunnevad end reeglina vähem enesekindlana kui mehed,
nii et see pole üllatav.
Aga olen samuti märganud,
et mitteverbaalne käitumine on seotud sellega
kui aktiivselt ja edukalt see tudeng õppetöös osaleb.
See loeb ärijuhtimise erialal väga palju,
sest osalemine määrab poole lõpphindest.
Ärikoolidel on lausa probleem säärase soolise ebavõrdsusega.
Kooli tulevad samade tulemustega naised ja mehed
ja siis äkki tekivad suured erinevused hinnete osas
ja see võib olla tingitud erinevusest osalusaktiivsuses.
Nii tekkis mul mõte,
et kui sellise hoiakuga õpilased osalevad aktiivselt,
siis kas need teised ei võiks lihtsalt teeselda sellist hoiakut
ja see paneks nad aktiivsemalt osalema?
Tahtsime kolleeg Dana Carneyga Berkeley Ülikoolist selgitada välja,
kas kunstlikult teeseldud hoiak aitab viia sisemise muutuseni?
Et kas on võimalik olla sedasi kasvõi natukeseks
ja saavutada seeläbi käitumise muutus,
mis paneb end tundma võimekana?
On teada, et kehakeel mõjutab seda, mida teised meist arvavad
See on tõestatud fakt.
Aga meie peamine küsimus oli see,
kas meie kehakeel mõjutab ka me enda mõtlemist ja suhtumist iseendasse?
On alust arvata, et see tõepoolest on nii.
Näiteks naeratame, kui oleme õnnelikud,
aga tunneme rõõmu ka siis, kui sunnime end naeratama
pliiatsit sedasi hammaste vahel hoides.
Seega toimib see mõlemat pidi.
Enesekindlusega on sama lugu, see toimib mõlemat pidi.
Siis kui tunned end kindlalt,
teed sa tõenäoliselt nii,
aga samas saab enesekindlat poosi võttes
end suure tõenäosusega ka võimekana tunda.
Meie teine küsimus puudutas seda,
et kui meie mõtlemine suudab muuta meie keha,
siis kas on võimalik, et muutused kehas
kutsuvad esile muutuse mõtlemises?
Ja milles täpsemalt mõtlemise ja enesekindluse seos üldse seisneb?
Ma pean silmas mõtteid ja tundeid
ja füsioloogilist baasi, millele need põhinevad
antud juhul siis hormoone.
Keskendun hormoonidele.
Mis vahet on enesekindlal ja ebakindlal mõtlemisel?
Suurema võimuga inimesed on tavaliselt
veenvamad ja enesekindlamad, optimistlikumad.
Nad tõesti tunnevad, et suudavad võita ka õnnemängudes.
Reeglina suudavad nad mõelda abstraktsemalt.
Seega on palju erinevusi.
Nad riskivad rohkem.
Enesekindlate ja ebakindlate inimeste vahel on palju erinevusi
Füsioloogiliselt ilmnevad erinevused kahe võtmehormooni puhul:
testosteroon, mis on domineerimise hormoon,
ja kortisool, mis on stressihormoon.
Selgub, et võimsatel alfaisastel primaatide hierarhias
on organismis kõrge testosterooni ja madal kortisooli tase.
Ka tugevatel ja edukatel juhtidel
on samuti kõrge testosteroon ja madal kortisool.
Mida see siis tähendab?
Võimust rääkides mõeldakse tihti vaid testosterooni,
sest sellega seondub domineerimine.
Aga tegelikult on võimu puhul oluline ka stressiga toimetulek.
Kas on hea, kui on väga võimas ja domineeriv juht,
kõrge testosteroonitasemega, aga väga kergelt ärrituv?
Tõenäoliselt mitte.
Hea on inimene, kes on küll jõuline veenev ja domineeriv,
aga mitte stressialdis, vaid hea pingetaluvusega.
On teada, et kui primaatide hierarhias
peab alfaisane haarama endale juhirolli,
või kui inimene peab ootamatult võtma juhtiva rolli,
siis tõuseb mõne päevaga märgatavalt tema testosterooni tase
samas kui kortisooli tase langeb oluliselt madalamale.
Seega on olemas tõestus, et keha protsessid mõjutavad mõtlemist
vähemalt näoilme muutuse tasemel,
ja rollivahetus võib mõjutada mõtlemist.
Aga mis siis juhtub, kui võtate endale teise rolli,
aga teete seda väga minimaalselt,
nagu see väike muudatus, üks pisike ümberkujundamine?
Ütled et seiske kaheks minutiks nii
ja see paneb teid tundma palju võimsamana.
Just nii me tegimegi.
Otsustasime teha inimestega väikese eksperimendi.
Katses osalejad võtsid kaheks minutiks
kas mõne võimuka poosi või jõuetu asendi.
Näitan siin viite poosi, kuigi nad pidis võtma vaid kaks.
Siin on üks.
Paar tükki veel.
Meedia hakkas seda kutsuma "Supernaise" poosiks.
Siin on veel paar.
Võib seista püsti või istuda.
Ja need on kaks jõuetu inimese poosi.
Voldid end kokku, teed ennast võimalikult väikeseks.
See on eriti jõuetu asend.
Oma kaela puudutamine tähendab enda kaitsmist.
Kuidas see käis?
Nad tulid sisse, andsid süljeproovi,
ja palusime, et nad oleksid kaks minutit nii- või naamoodi.
Neile ei näidata pooside pilte,
et mitte ette öelda, et uurime võimu.
Tahtsime, et nad tunnetaksid võimu.
Nad hoidsid asendit kaks minutit.
Seejärel küsime kui võimsana, nad end erinevates aspektides tunnetasid
ja seejärel andsime neile võimaluse mängida õnnemänge
ning siis võtsime uue süljeproovi.
Kogu lugu, selline katse oligi.
Eksperimendi tulemused olid sellised.
Riskivalmidus, õnnemängus osalemine.
Selgus, et võimukates poosides olnutest
mängiks õnnemänge 86%.
Jõuetus asendis olijatest mängiks vaid 60%,
erinevus on märkimisväärne.
Testosterooni osas selgus,
et võrreldes esialgse tasemega
tõusis võimukas asendis olles hormooni tase umbes 20 protsenti
ja jõuetus asendis olles langes ligi 10 protsenti.
Taaskord - vaid kaks minutit ja juba sellised muutused!
Kortisooli osas olid tulemused sellised.
Võimukas poosis langes kortisooli tase ligi 25 protsenti
ja jõuetus poosis tõusis 15 protsenti.
Kaks minutit viis selliste hormonaalsete muutusteni,
mis mõjutavad meie aju nii,
et oleme kas kehtestavad, enesekindlad ja muretud
või täiesti stressis ja mustas augus.
Me oleme kõik seda ju tundnud?
Nii et kehakeel mõjutab meie mõtlemist ja enesetunnet.
Mitte vaid teiste suhtes, aga ka enda puhul.
Meie keha suudab muuta meie mõtlemist.
Aga järgmiseks tahaks teada,
kas paariminutiline võimukas poos
võib tõesti meie elu oluliselt muuta?
See eksperiment toimus laboris ja kestis vaid mõne minuti.
Kas see päriselt ka toimib?
Meile oli see oluline küsimus.
Arvatavasti võiks seda kasutada olukordades, kus keegi meid hindab,
olukordades, mis meid pabistama panevad.
Kui keegi arvustab meid, kasvõi sõbrad.
Teismelise jaoks näiteks koolivahetund.
Näiteks sõnavõtmine kooli hoolekogus.
Või esitluse tegemine või kõne pidamine
või tööintervjuu.
Otsustasime, et paljude jaoks on tuttavaks teemaks tööintervjuu,
enamus on selle läbi teinud.
Avaldasime oma tulemused
ja kogu meedia oli kohe jaol.
Küsiti, et kas niimoodi tulekski siis tööintervjuul olla.
(Naer)
Olime üsna ehmunud ja vastasime,
et heldeke küll, seda me nüüd küll ei tahtnud öelda.
Kindlasti poleks midagi sellist vaja teha.
Asi pole selles, kuidas teiste inimestega suhelda,
vaid selles, mida inimene iseeendale ütleb.
Mida tuleks teha enne töövestlust?
Tavaliselt istud ja näpid oma iPhone või Androidi,
ei püüa kedagi ignoreerida.
Vaatad oma märkmeid,
tõmbad end kühmu, teed end väikeseks,
kuigi tegelikult tuleks teha hoopis nii,
näiteks WC-s, eks ole?
Nii teegi, leia need kaks minutit.
Seda me tahtsimegi testida.
Tegime uue katse,
kus inimesed võtsid uuesti võimukaid või jõuetuid asendeid,
ja tegid läbi üliraske 5-minutilise töövestluse.
Neid filmiti ja arvustati,
hindajad andsid täiesti emotsioonitut tagasisidet,
nagu see mees siin pildil.
Kujutage ette, et teid intervjueerib keegi selline.
Viis minutit, mitte midagi, see on hullem kui väljavilistamine.
Inimesed vihkavad seda.
Marianne LaFrance nimetab seda sotsiaalsel vesiliival seismiseks.
Kortisooli tase hüppab üles.
Selline oli eksperimendi töövestlus,
sest tahtsime näha, mis juhtub.
Seejärel vaatasid neli spetsialisti salvestused läbi,
teadmata hüpoteesi ega katse tingimusi.
Neil polnud aimugi, kes millises poosis oli olnud,
nad lihtsalt vaatasid neid lindistusi
ja ütlesid, et võtaksid tööle need -
kõik võimukas poosis olnud,
ja neid me ei taha.
Meie meelest on need inimesed üldse palju positiivsemad.
Aga mis pani neid sedasi ütlema?
Asi polnud jutu sisus.
Kõik sõltus hoopis inimese olekust.
Kompetentsi elemendid said kõik ära hinnatud,
näiteks kui hästi kõne oli koostatud,
kas kvalifikatsioon klapib,
Aga kõik see ei loe.
Oluline on hoopis muu, asjad, mis siin kirjas.
Inimeste tõeline olemus, see, kes nad tegelikul on.
Neil on oma mõtted, aga nad on ehedad, olles nemad ise,
mitte mingi tühine pealiskiht.
Nii et see tekitaski säärase efekti ja mõjutas tulemusi.
Kui ma inimestele seletan, et keha mõjutab meie mõtlemist
ja meie mõtted suudavad muuta meie käitumist,
ja meie käitumine võib muuta meie elu, siis öeldakse,
et see tundub kuidagi võlts.
Ütlesin, et teeskle kuni hakkad oskama.
See pole minu moodi.
Ma ei taha jõuda kuskile, kus tegelikult ei ole minu koht.
Ma ei taha tunda end võltsina.
Ma ei taha jõuda kuhugi, kus ma ei peaks olema.
Ja see pani mind tõesti mõtlema.
Räägin teile ühe loo, kui ma ise tundsin end tõusikuna
kes ei ole seda ära teeninud.
Kui ma olin 19 aastane, sattusin ma raskesse avariisse.
Ma paiskusin autost välja kui veeresin mitu korda üle katuse
Ma paiskusin autost välja.
Ärkasin peatraumaga intensiivravi osakonnas
ja ma ei saanud kolledžis jätkata.
Sain teada, et mu IQ oli kahe vahemiku võrra langenud,
mis oli väga traumeeriv.
Ma teadsin oma IQ väärtust, sest mind oli nimetatud targaks
ja minu kohta öeldi andekas laps.
Nüüd olin koolist välja kukkunud, kuid ma püüdsin tagasi saada.
Mulle öeldi: "Sa ei lõpeta kolledžit.
On palju muid asju, mida sa võid teha,
aga see pole sulle jõukohane."
Ma olin täiesti meeleheitel,
sest kui inimeselt on võetud ära tema identiteet, tema isikupära,
mis minu jaoks seisnes tarkuses,
ja nüüd oli see ära võetud,
siis pani see mind tundma end täiesti mõtetuna
Ma olin täis ebakindlust.
Ma tegin kõvasti tööd ja mul vedas,
rügasin ja vedas jälle rügasin veel.
Lõpuks sain ma kolledži lõpetatud.
See võttis mul neli aastat kauem.
Ma veensin Susan Fisket, inglit, kes on mu nõustaja,
et ma pean edasi minema ja nii jõudsin ma Princetoni,
kus ma pidevalt tundsin, et ma ei peaks siin olema.
Ma olen üks võlts kest.
Mu esimese kursuse lõpukõne eelõhtul,
mis Princetonis on 20 minutiline kõne 20 inimese ees.
Ma olin nii hirmul, et järgmisel päeval
helistasin talle ja ütlesin:"Ma jätan pooleli."
Tema vastas:"Sa ei jäta,
sest ma mängisin sinu peale ja sa pead jääma.
Sa jätkad ja nii see on.
Sa lihtsalt teeskled seda.
Sa pead kõik kõned, mida sul tuleb teha.
Sa lihtsalt teed seda ja teed ja teed ja teed,
isegi, kui kardad ja oled hirmust kange
ja tunned et hing on lahkunud kehast.
Kuni tuleb hetk, mil avastad, et sa tegelikult teedki seda."
"Ma olengi saanud selliseks. Ma tõesti teengi seda.""
Ja nii ma tegingi.
Viis aastat kraadiõppes,
mõne aasta olin Northwesternis
siis läksin Harvardisse, olen Harvardis,
ma enam ei mõtle sellele, kuid pikka aega tundsin,
et ma ei peaks siin olema.
Mu esimese Harvardis oldud aasta lõpus
üks tudeng, kes polnud kogu semestri jooksul sõnagi öelnud
ja kellel käskisin hakata osalema või muidu langeb ta välja,
tuli minu kabinetti.
Ma tõesti ei tundnud teda üldse.
Ta tuli täiesti norgus ja ütles:
"Ma ei peaks siin olema."
Ja see oli mu jaoks äratundmishetk.
Sest juhtus kaks asja.
Esiteks, ma avastasin imestusega, et ma ise ei tunnegi enam nii.
Mina ei tunne, aga tema tunneb ja ma tean seda tunnet.
Teiseks, ta peab siin olema!
Ta võib teeselda, kuni see saab tõeks.
Niisiis ütlesin: "Jah, sa pead siin olema!
Ja homme hakkad teesklema seda,
sa paned end maksma ja...
(Aplaus)
Ja sa lähed klassiruumi
ja sa ütled parima kommentaari, mis kunagi on öeldud."
Ja teate mis?
Ta läks ja ütles parima kommentaari
ja teised pöörasid teda vaatama,
et issand, pole isegi märganud, et ta siin on.
Kuu aja pärast tuli ta tagasi
ja ma taipasin, et tema teesklus polnud teda lihtsalt vee peal hoidnud,
vaid ta oligi selleks saanud, keda ta teeskles.
Ta oli muutunud.
Ma tahangi teile öelda, et pole vaja teeselda selleks, et asjaga hakkama saada.
Teeselge, kuni te saategi tegijaks.
Tee seda nii palju kui vaja, et sa muutudki selle osaks.
Ja viimane mõte, mis teile jätan on see,
et pisikesed sammud võivad viia suurte muutusteni.
Nii et vaid kaks minutit.
Kaks minutit, kaks minutit.
Kui pead hakkama saama järjekordse stressi tekitava asjaga,
proovi teha nii kaks minutit,
olgu siis liftis, tualettruumis, oma laua taga üksi olles.
Seda tulebki teha.
Aita oma ajul suurepäraselt toime tulla.
Aja oma testosteroon üles ja lükka kortisool alla.
Ära lahku tundega, et ma ei andnudki endast kõike.
Tee nii, et oled neile näidanud, kes sa olen ja mida sul anda on.
Mul on teile palve, et prooviksite neid võimupoose
ja palun rääkige sellest ka teistele, sest see on nii lihtne.
See pole minu ego upitamiseks.
Andke teadmisi edasi. Jagage teistega,
sest inimestel, kes seda enim vajavad,
ei ole tavaliselt raha ja tehnilisi vahendeid
ega ka positsiooni ja võimu.
Jagage nendega, sest seda saavad nad teha omaette olles.
Vaja on ainult oma keha, omaette olekut ja kahte minutit
ja see võib oluliselt muuta nende elu.
Tänan!
(Aplaus)