ארבע שנים אחרי שהגעתי לארצות הברית
כמו כל נער בן 16,
הלכתי להוציא רישיון נהיגה.
אחרי שהראיתי לפקידה את מסמכי ההגירה שלי, הגרין קארד שלי,
היא אמרה לי שהוא מזויף.
"אל תחזור לכאן שוב," היא אמרה.
כך גיליתי ששהיתי באמריקה באופן לא חוקי,
ושאני עדיין כאן באופן לא חוקי.
אני עיתונאי וקולנוען.
אני חי בסיפורים.
ומה שלמדתי
הוא שרוב האנשים לא מבינים לגבי הגירה
הוא מה שהם לא מבינים על עצמם:
סיפורי הנדידה הישנים של משפחותיהם והתהליכים שהם היו צריכים לעבור
לפני שהיו גרין קארד וחומות,
או מה שעיצב את הבנתם לגבי עצם האזרחות.
נולדתי בפיליפינים.
כשהייתי בן 12, אמא שלי שלחה אותי לגור אצל ההורים שלה,
הסבא והסבתא שלי,
או, כמו שאנחנו אומרים בטגלוג, "לולו" ו"לולה".
שמו של לולו היה טאופילו.
כשהוא היגר באופן חוקי לאמריקה והפך לאזרח אמיתי,
הוא שינה את שמו מטאופילו לטד,
על שם טד דנסון מסדרת הטלוויזיה "חופשי על הבר".
אין יותר אמריקאי מזה.
השיר האהוב על לולו היה "בדרכי" של פרנק סינטרה,
וכשעלה הנושא איך להביא את נכדו היחיד, אותי,
לאמריקה,
הוא החליט לעשות את זה בדרכו.
לדברי לולו, לא היתה דרך קלה ופשוטה להביא אותי לכאן,
אז לולו חסך 4,500 דולר --
זה הרבה כסף למאבטח
שלא מרוויח יותר משמונה דולר לשעה --
על גרין קארד מזויף
ועל מבריח שיביא אותי לארה"ב.
אז ככה הגעתי לכאן.
אני לא זוכר כמה פעמים אנשים אמרו לי שאבותיהם
הגיעו לאמריקה "בדרך הנכונה,"
ובתשובה אני מזכיר להם,
שההגדרה של אמריקה ל"הדרך הנכונה"
השתנתה מאז שספינת המתיישבים הראשונה הטילה עוגן.
אמריקה כפי שאנו מכירים אותה הוא יותר מחלקת אדמה,
במיוחד בגלל שהאדמה שהיא עכשיו ארצות הברית של אמריקה
היתה שייכת לעמים אחרים ממדינות אחרות.
אמריקה המוכרת לנו היא גם יותר מאשר אומה של מהגרים.
יש שתי קבוצות של אמריקאים שאינם מהגרים:
ילידים אמריקאים, ילידי הארץ הזאת
שנהרגו בפעולות רצח-עם;
ואפרו-אמריקנים, שנחטפו, הובלו ושועבדו
כדי לבנות את הארץ הזאת.
אמריקה היא, מעל לכל, רעיון,
ולא משנה כמה לא ממומש ולא מושלם,
שקיים רק בגלל שהמתיישבים הראשונים הגיעו לכאן בחופשיות
.מבלי לדאוג בקשר לאזרחות
אם כן, מאין באת?
איך הגעת לכאן?
מי שילם?
בכל רחבי אמריקה, מול קהלים מגוונים --
שמרנים ופרוגרסיבים,
תלמידי תיכון ואזרחים ותיקים --
שאלתי את השאלות האלה.
כאדם צבעוני, תמיד שואלים אותי מאין אני,
כמו ב"מאין אתה?"
אז שאלתי גם לבנים מאין הם באים.
לאחר ששאלתי תלמיד באוניברסיטת ג'ורג'יה
מאין הוא בא,
הוא אמר, "אני אמריקני."
"אני יודע," אמרתי, "אבל מאין אתה?"
"אני לבן," הוא ענה.
"אבל לבן זה לא מדינה," אמרתי.
"מאין אבותיך?"
כשהוא ענה במשיכת כתפיים,
אמרתי,
"אז מאין באת?
"איך הגעת הנה? מי שילם?"
לא היתה לו תשובה.
אני לא חושב שאתה יכול לדבר אודות אמריקה בתור אמריקה
מבלי לענות על שלוש שאלות מרכזיות אלה.
ההגירה היא חבל ההצלה של אמריקה,
הדרך בה הארץ הזאת מתחדשת מזה מאות שנים,
החל מהמתיישבים והמהפכנים שאיכלסו את 13 המושבות המקוריות
ועד למיליוני המהגרים, בעיקר מאירופה,
שיישבו ללא לאות את האדמה הזו.
למרות שהיו כאן כבר ילידים אמריקאים
עם זהויות שבטיות ורעיונות משלהם על אזרחות,
הם לא נחשבו לאזרחי ארה"ב עד חוק האזרחות האינדיאנית מ-1924
חוק זכויות האזרח החשוב מ-1964 שאמריקנים שחורים נלחמו עבורו
נתן השראה לחוק ההגירה והלאומיות מ-1965,
שסיים את מערכת אי-ההכללה מבוססת-הגזע באמריקה
שנמשכה 40 שנה.
אני יכול להמשיך עוד ועוד,
אבל הנקודה שלי, הנקודה הגדולה יותר, היא זו:
כמה מישהו מאיתנו,
מהגרים בעבר או בהווה,
יודעים על חלקים קריטיים אלה בהיסטוריה האמריקנית?
כמה מההיסטוריה הזאת כלול במבחן האזרחות של ארה"ב?
האם אי-פעם ראית את זה?
זה בעיקר מבחן בעל-פה,
שפקידי ממשלה מציגים לפונים עד 10 מתוך 100 השאלות שבו.
כדי לעבור, על הפונים לענות לפחות שש תשובות נכונות.
הסתכלתי לאחרונה במבחן הזה,
והייתי מזועזע מהשאלות שהוצגו,
ממה שנחשב לתשובות קבילות ומההשמטות הבולטות.
יש שאלה על פסל החירות והיכן מקומו.
אין שום שאלה על אליס איילנד,
על ארצות הברית כאומת מהגרים
ועל אינספור החוקים שהועברו נגד הגירה.
אין שום דבר על ההיסטוריה הילידית האמריקנית.
יש שאלה על פועלו של מרטין לותר קינג הבן,
אבל בעיקר יש שם תוכן לא נכון וחסר-אחריות
על האפרו-אמריקנים.
הנה דוגמה.
שאלה מספר 74 בפרק ההיסטוריה האמריקנית
מבקשת מהפונים "נקוב בעיה אחת שהובילה למלחמת האזרחים"
ישנן שלוש תשובות נכונות:
עבדות,
זכויות המדינות,
סיבות כלכליות.
האם לולה ולולו שלי יישאלו את השאלה הזאת?
אם הם יישאלו,
האם הם בכלל מבינים את ההיסטוריה שמאחוריה?
ומה עם הדודים שלי, הדודות והדודנים
ומיליוני המהגרים אחרים שצריכים לעבור את המבחן הזה
כדי להפוך לאמריקנים?
מה מהגרים יודעים על אמריקה לפני שהגענו הנה?
איזה מין אזרחות אנו מבקשים?
והאם זאת אותה אזרחות שאנחנו באמת רוצים לקחת בה חלק?
כשחושבים על זה -- ואני חשבתי על זה הרבה --
איך נראית אזרחות מכובדת?
איך אני יכול לדרוש אותה, אם הגעתי הנה לפני 26 שנים בלבד,
כשאנשים שחורים וילידים
שהיו כאן באמריקה במשך מאות שנים
עדיין מחכים לאזרחות שלהם?
אחד הסופרות האהובות עלי היא טוני מוריסון.
ב-1996, שנה לפני שהתברר לי שאני במדינה באופן לא חוקי,
הוטל על כיתה ח' שלי לקרוא את "העין הכי כחולה",
ספרה הראשון של מוריסון.
הספר עורר אותי מיד לשאול שאלות קשות.
למה פקולה ברידלאב,
הנערה השחורה שבמרכז הספר,
למה היא רוצה עיניים כחולות?
מי אמר לה לרצות את זה?
מדוע היא מאמינה לו?
מוריסון אמרה שהיא כתבה את הספר כדי להמחיש מה קורה
כשאדם נכנע למה שהיא כינתה "הנרטיב הראשי".
"הגדרות", אמרה מוריסון, "שייכים למגדירים, לא למוגדרים"
ברגע שהבנתי שאני כאן באופן לא חוקי,
שכנעתי את עצמי שאם אינני אזרח מלידה או על פי חוק,
ייתכן סוג אחר של אזרחות.
אזרחות כהשתתפות:
אני מעורב.
אני מעורב עם כל מיני אמריקנים, אפילו אמריקנים שלא רוצים אותי כאן.
אזרחות כתרומה:
אני תורם בחזרה לקהילה שלי בכל דרך שאוכל.
כיזם לא מתועד -- כן, יש דבר כזה --
העסקתי אזרחים אמריקנים רבים.
אזרחות כחינוך:
אנחנו לא יכולים לחכות שאחרים יחנכו אותנו לגבי העבר
ואיך הגענו להווה הזה.
עלינו לחנך את עצמנו ואת החוגים שלנו.
אזרחות כמשהו גדול ממני:
אנחנו, אני חושב, בנפרד ובאופן קולקטיבי,
משכתבים את הנרטיב הראשי של אמריקה.
האנשים שהוגדרו בעבר, הם אלה שמגדירים עכשיו.
הם שואלים את השאלות שצריך לשאול.
חלק מרכזי בהגדרה מחדש
הוא האופן שבו אנו מגדירים לא רק מיהו אמריקני,
אלא גם מהי אזרחות.
ובשבילי, זאת האחריות שלנו אחד על זולתו.
אז תשקלו מהו הנרטיב האישי שלכם
ושאלו את עצמכם:
מאין באת?
איך הגעת הנה?
מי שילם ?