Cuprinsă de o pasiune răzbunătoare,
Regina nopții își varsă lacrimile de-a lungul scenei.
Ea începe să-și cânte aria sa titulară,
una din cele mai renumite părți ale operei îndrăgitului Mozart,
„Flautul fermecat”.
Orchestra învăluie holul cu muzică,
însă vocea reginei se avântă deasupra instrumentelor.
Melodia sa răsună peste mii de spectatori,
ajungând la 40 de metri depărtare –
fără ajutorul unui microfon.
Cum e posibil ca o voce să fie auzită atât de clar,
peste acordurile zecilor de instrumente?
Răspunsul se află în fizica vocii umane
și tehnica perfecționată a unui solist de operă expert.
Muzica din clădirea operei provine de la vibrațiile create de instrumente –
fie că sunt corzile unei viori sau faldurile vocale ale unui interpret.
Aceste vibrații trimit în aer unde, pe care creierul le consideră drept sunet.
Frecvența acestor vibrații –
mai exact, numărul undelor pe secundă –
e modul în care creierul determină nivelul fiecărei note.
De fapt, fiecare notă pe care o auzim
e o combinație de mai multe vibrații.
Imaginați-vă vibrarea corzii de chitară la cea mai joasă frecvență.
Acesta e numit acord fundamental,
iar acest nivel jos e ceea ce urechea consideră drept notă muzicală.
Dar această vibrație joasă duce la alte frecvențe numite armonii superioare,
ce se așează peste acordul fundamental.
Aceste armonii superioare se descompun în frecvențe specifice
numite parțialele tonului fundamental sau tonuri fundamentale,
iar prin mânuirea lor soliștii de operă fac minuni.
Fiecare notă are un set de frecvențe ce include seriile armonice.
Primul ton fundamental vibrează la o frecvență
de două ori mai mare decât acordul fundamental.
Următorul ton fundamental e de trei ori mai mare și tot așa mai departe.
În mod virtual toate instrumentele acustice produc serii armonice,
însă forma și materialul instrumentului
modifică echilibrul tonurilor sale fundamentale.
De exemplu, un flaut pune accent pe primele tonuri fundamentale,
însă registrul de jos al clarinetului,
tonurile fundamentale impare răsună mai puternic.
Puterea variatelor tonuri fundamentale
e ceea ce face ca sunetul instrumentului să fie unic.
Acestea afectează și abilitatea instrumentului de a ieși în evidență,
fiindcă urechea e mai adaptată la unele frecvențe decât la altele.
Aceasta e cheia puterii de proiecție a unui solist de operă.
O soprană de operă –
cea mai înaltă dintre cele patru categorii de voci standard –
poate produce note cu frecvențe fundamentale
cuprinse între 250 și 1.500 de vibrații/s.
Urechea umană e mai sensibilă la frecvențele
cuprinse între 2.000 și 5.000 de vibrații pe secundă.
Dacă o solistă poate emite tonuri fundamentale în această gamă,
ea poate ținti poziția senzorială optimă unde e cel mai probabil să fie auzită.
Tonurile fundamentale mai înalte sunt și ele avantajoase,
deoarece întrecerea cu orchestra e mai redusă,
ale cărei armonii superioare sunt mai slabe la acele frecvențe.
Rezultatul accentuării acelor tonuri fundamentale
e un timbru răsunător distinctiv numit „squillo-ul” solistului.
Soliștii de operă exersează decenii pentru a-și crea „squillo-ul”.
Ei pot produce frecvențe mai înalte
prin modificarea formei și tensiunii în faldurile vocale și tractul vocal.
Iar prin schimbarea poziției limbii și buzelor,
ei accentuează unele armonii superioare în timp ce pe altele le reduc.
Soliștii măresc și diapazonul tonurilor fundamentale cu „vibrato” –
un efect muzical în care o notă oscilează ușor în înălțimea tonului.
Aceasta creează un sunet mai plin
ce răsună peste instrumente în comparație cu un „vibrato” mai limitat.
Odată ce ating cele mai potrivite tonuri fundamentale
ei aplică alte tehnici pentru a mări volumul acestora.
Soliștii își extind capacitatea plămânilor și își perfecționează postura
pentru un flux de aer consistent și controlat.
Sala de concert contribuie și ea,
cu o suprafață rigidă ce reflectă undele de sunet spre public.
Toți soliștii profită de aceste tehnici,
însă amprentele vocale diverse cer o anumită pregătire fizică.
Un solist wagnerian trebuie să-și dezvolte rezistența
pentru a avea puterea de a trece prin epopeile de patru ore.
În timp ce soliștii de „bel canto” necesită falduri vocale versatile
pentru a sări printre ariile acrobatice.
Chiar și biologia impune unele limite –
nu orice tehnică e posibilă pentru fiecare set de mușchi,
iar vocile se schimbă odată cu vârsta.
Dar fie într-o sală de operă sau într-o cabină de duș,
aceste tehnici pot transforma vocile neamplificate
în capodopere muzicale colosale.