E Ajunul Crăciunului, anul 1968.
Nava spaţială Apollo 8 a finalizat cu succes
primele sale trei orbitări în jurul Lunii.
A fost lansată din Cape Canaveral cu trei zile înainte,
asta fiind prima dată
când oamenii au călătorit dincolo de orbita joasă a Pământului.
Odată cu a patra lansare a navei,
putem să vedem Pământul
cum ni se arată deasupra suprafeţei Lunii.
Astronatutul Bill Anders, agitat, întreabă colegii unde e camera de filmat,
apucă modelul Hasselblad, îl îndreaptă către geam,
apasă pe buton
şi face una dintre cele mai importante fotografii din toate timpurile:
„Răsăritul Pământului”.
Când echipa a ajuns cu bine acasă după câteva zile,
au fost întrebaţi despre misiune.
Anders a oferit un răspuns memorabil:
„Am mers pe Lună,
dar de fapt am descoperit Pământul.”
Ce au simţit el şi colegii lui
în acest moment incredibil?
Într-un studiu publicat anul trecut,
o echipă de cercetători de la Universitatea din Pennsylvania
a analizat mărturiile a sute de astronauţi
care au avut şansa să vadă Pământul din spaţiu.
Studiile lor au dezvăluit trei sentimente comune:
primul, o apreciere mai mare pentru frumuseţea Pământului;
al doilea, un sentiment de conexiune cu restul fiinţelor vii;
şi al treilea, un sentiment neaşteptat şi deseori copleşitor.
Cercetătorii cred că atunci când privim Pământul de la mare distanţă,
se dezvoltă un nou cadru cognitiv
pentru a înţelege ce vedem.
Ei cred că aceşti astronauţi s-au schimbat pentru totdeauna
din cauza acestei noi privelişti,
acestei noi perspective,
acestui adevăr vizual nou.
Acest sentiment e cunoscut de obicei ca „efectul vederii de ansamblu.”
Numai 558 de oameni au fost în spaţiu.
558 de oameni au avut oportunitatea
să privească cu admiraţie în jos,
să fie uimiţi de planeta noastră
care pluteşte într-o mare a întunericului.
Cum ar fi dacă acest număr ar fi mai mare?
Acum trei ani am dat startul propriei mele misiuni:
am încercat să aduc acest sentiment inegalabil şi frumos
mai multor oameni,
folosindu-mă doar de un calculator mic
în apartamenul meu modest din New York.
În 2013, am iniţiat „Daily Overview.”
În fiecare zi, am folosit imaginile din satelit
pentru a crea o vedere extinsă şi aeriană a planetei noastre.
Mai mult de 1.000 de imagini au fost folosite până acum,
şi peste 600.000 de oameni
primesc această doză zilnică de perspective.
Am creat aceste imagini prin selectarea dintr-o arhivă masivă
de pe satelitul companiei Digital Globe.
Ei gestionează o constelaţie care deţine cinci sateliţi,
fiecare aproape de dimensiunea unei ambulanţe,
care fotografiază mereu Pământul
în timp ce orbitează cu 28.000 de kilometri pe oră.
Ce înseamnă asta?
Fiecare satelit este echipat cu o cameră foto
cu o distanţă focală de 16 metri,
adică aproape de 290 de ori mai mare
faţă de echipamentul unei camere DSLR cu lentile de 55 mm.
Dacă am putea ataşa unul dintre aceşti sateliţi
de acoperişul acestui teatru din Oxford,
am putea fotografia o minge de fotbal,
în mod clar, ce se află pe terenul unui stadion din Amsterdam.
Adică de la 450 de kilometri distanţă.
E o tehnologie incredibil de puternică.
La începutul acestui proiect am decis
că voi folosi această tehnologie incredibilă
pentru a mă concentra asupra locurilor
în care oamenii își fac simțit impactul asupra planetei.
Ca specie, săpăm şi adunăm resurse,
producem energie
creştem animale şi cultivăm recolte pentru hrană,
construim oraşe, ne mutăm,
creăm deşeuri.
În tot acest proces,
modificăm forma peisajelor din jur, a celor marine
şi a peisajelor urbane, printr-un control și o impunitate tot mai mare.
Având asta în vedere,
aş vrea să împărtăşesc cu voi nişte imagini de ansamblu.
Aici putem vedea nave de transport şi petroliere
aşteptând la portul Singapore.
Conform tonajului, această facilitate e a doua cea mai aglomerată din lume,
reprezentând o cincime din containerele din întreaga lume
şi jumătate din aprovizionarea anuală
de ţiţei.
Dacă vă uitaţi bine la această imagine, veţi vedea particule mici.
Acelea sunt vacile dintr-o fermă
din Summerfield, Texas, în Statele Unite.
Odată ce vacile au o anumită greutate,
aproximativ 300 de kilograme,
sunt mutate aici şi au o dietă specială.
În următoarele 3-4 luni, vacile iau în greutate 180 de kilograme
înainte să fie trimise spre măcelărie.
Probabil vă întrebaţi ce e această porțiune incandescentă de sus.
Culoarea provine dintr-o combinaţie unică de îngrăşământ, chimicale
şi un anume tip de alge care cresc în apa stătută.
Aceasta este mina de fier Mount Whaleback
în regiunea Pilbara în partea de vest a Australiei,
o cicatrice frumoasă, dar înfricoşătoare pe suprafaţa Pământului.
Din totalul minereurilor de fier la nivel mondial,
98% este folosit pentru a produce oţel,
acesta fiind o componentă majoră în construirea locuinţelor,
a automobilelor, a aparatelor precum maşina de spălat vase sau frigiderul.
Acesta e o centrală solară din Seville, Spania.
Această facilitate conţine 2.650 de oglinzi
aranjate în cercuri concetrice în jurul unui turn de 140 de metri
ce e în centru.
În vârful turnului
e o capsulă de sare topită
ce e încălzită de razele de lumină reflectate în sus
de oglinzile de dedesubt.
De acolo, sarea curge către un rezervor subteran de stocare,
unde produce aburi,
care învârt turbinele
şi generează suficientă energie pentru 70.000 de locuinţe
şi reduce anual cantitatea de dioxid carbon emisă cu 30.000 de tone.
Această imagine de ansamblu ilustrează defrişarea din Santa Cruz, Bolivia,
din imediata apropiere de zonele neatinse de pădure tropicală.
Defrişarea din ţară a fost determinată în primul rând
de expansiunea agriculturii mecanizate
şi creşterea bovinelor,
declanşată de nevoia de a asigura nevoile unei populaţii în creştere
şi hrănirea ei,
motiv pentru care a avut loc această distrugere a pădurilor tropicale.
Aproximativ 1,8 milioane de hectare de pădure tropicală au fost distruşi
numai într-un deceniu,
începând cu anul 2000 până în anul 2010.
Acesta este districtul Eixample din Barcelona, Spania.
Vederea de ansamblu poate să fie de mare folos,
fiindcă ne ajută să vedem cum funcţionează oraşele
şi să elaborăm soluţii mai bune pentru planificarea urbană.
şi asta va deveni mai relevant
întrucât 4,9 miliarde de oameni vor locui în oraşe
până în anul 2030.
Această zonă a oraşului Barcelona are un model strict de tip rețea,
apartamente cu grădini comune
şi intersecţii octogonale
care permit o iluminare naturală și o ventilaţie mai bune
şi în plus, parcare la nivelul străzii.
Aici vedem tot modelul de reţea, dar în circumstanţe total diferite.
Asta e tabăra de refugiaţi Dadaab din nordul Kenyei,
cea mai mare facilitate de acest tip din întreaga lume.
Pentru a face faţă fluxului de refugiaţi care fug din Somalia,
unde există foamete şi conflict,
Naţiunile Unite au construit această zonă
numită extensia LFO
pentru a găzdui cât mai mulţi refugiaţi
care sosesc şi ocupă aceste puncte albe,
care sunt, de fapt, corturi
şi care, cu timpul, vor împânzi întreaga zonă.
Dacă vedeţi aceste imagini de ansamblu,
veţi avea o experienţă unică.
Dacă avem două imagini de ansamblu,
suntem capabili să spunem ce schimbări au avut loc.
Această opțiune a proiectului se numește „Juxtapunere,”
şi vă voi arăta câteva exemple acum.
Câmpurile de lalele din Olanda înfloresc în fiecare an în aprilie.
Comparăm o imagine din martie, cu câteva săptămâni mai înainte,
cu una cu câteva săptămâni mai târziu.
Putem observa cum înfloresc florile în această cascadă incredibilă de culori.
Olanda produce aproximativ 4,3 miliarde de bulbi de lalele în fiecare an.
În 2015, două baraje au cedat,
iar o mină de fier din sud-estul Braziliei,
a cauzat unul dintre cele mai mari dezastre ecologice
din istoria ţării.
Aproximativ 62 de milioane de metri cubi de deşeuri
au fost eliberate când barajele au cedat
şi au distrus multe sate din aval,
inclusiv Bentro Rodrigues, care se putea observa aici înainte...
şi după inundaţie.
19 persoane au murit în acest dezastru.
500.000 de mii de oameni nu au avut acces la apă potabilă curată
pentru o perioadă lungă,
iar deşeurile au ajuns în râul Doce,
s-au întins pe o suprafață de 650 de kilometri
şi au ajuns în mare,
distrugerile de vegetaţie şi faună din calea sa fiind inestimabile.
Şi în cele din urmă, o poveste legată de criza din Siria,
un conflict care a distrus vieţile a sute de mii de oameni
şi a strămutat milioane.
Aici vedem o bucată de deşert din Mafraq, Iordania în 2011,
anul în care a început conflictul,
şi când o comparăm cu o imagine din anul 2017,
vedem construcţia taberei de refugiaţi Zaatari.
Precum astronauţii de pe Apollo 8,
au văzut Pământul ridicându-se deasupra peisajului selenar pentru prima dată,
probabil nu puteaţi să vă imaginaţi
cum arată aceste locuri din spaţiu.
În timp ce vă bucuraţi de estetica unei imagini,
odată ce aflați ce vedeţi de fapt,
s-ar putea să vi se pară ciudat faptul că încă vă mai place imaginea.
Asta e tensiunea pe care vreau s-o creez în lucrarea mea,
deoarece cred că această contemplare,
acest dialog intern
ne va face mai interesaţi de planeta noastră
şi mai conştienţi de ce-i facem.
Cred că a vedea Pământul de la mare depărtare
e mai important acum decât a fost vreodată.
Datorită tehnologiei incredibile a acestor sateliți de la mare altitudine,
putem vedea, monitoriza şi expune
impactul fără precedent pe care îl avem.
Indiferent dacă suntem oameni de ştiinţă,
ingineri sau legislatori,
investitori sau artişti,
dacă am putea avea o perspectivă mai largă,
dacă am accepta adevărul despre ceea ce se întâmplă
şi dacă ne-am gândi la sănătatea pe termen lung a planetei,
vom crea
un viitor mai bun, mai sigur şi mai ingenios
pentru singurul nostru cămin.
Vă mulţumesc!
(Aplauze)