U „Sluškinjinoj priči" Margaret Atvud, romanu o bliskoj budućnosti,
hrišćanski fundamentalistički režim nazvan Republika Galad
je organizovao vojni puč i uspostavio teokratsku vladu
u Sjedinjenim Državama.
Režim teoretski ograničava svakoga,
no u praksi nekoliko muškaraca je udesilo Galadu tako da oni imaju svu moć,
naročito nad ženama.
„Sluškinjinu priču" Atvud naziva spekulativnom fikcijom,
što znači da teoretiše o mogućim budućnostima.
Ovo je temeljna osobenost
koju dele i utopijski i distopijski tekstovi.
Moguće budućnosti u Atvudinim romanima su obično negativne, tj. distopijske,
u njima su delovanja malih grupa uništila društvo kakvo nam je poznato.
Utopijska i distopisjksa dela ciljaju da oslikaju političke trendove.
Utopijska dela često oslikavaju idealizovano društvo
koje pisac stavlja pred nas kao primer kome se teži.
Distopije, s druge strane,
nisu nužno predviđanja apokaliptične budućnosti,
već pre upozorenja o vidovima na koja se društva mogu udesiti
na putu ka uništenju.
„Sluškinjina priča" je objavljena 1985, kada su mnoge konzervativne grupe
napadale dostignuća koja je postigao drugi talas feminističkog pokreta.
Ovaj pokret je zagovarao veću društvenu i pravnu jednakost žena,
još od ranih 1960-ih.
„Sluškinjina priča" zamišlja budućnost u kojoj je konzervativni
protiv-pokret postigao prevlast
i ne samo da je uništo napredak koji su žene postigle ka jednakosti,
već su postigli da žene budu u potpunosti podređene muškarcima.
Galad deli žene unutar režima u različite društvene klase
u odnosu na njhove funkcije statusnh simbola za muškarce.
Čak im je i boja odeće simbolična.
Ženama više nije dozvoljeno da čitaju
ili da se slobodno kreću u javnosti,
a plodne žene su podvrgnute silovanjima koje je osmislila država
kako bi rađale decu režimu.
Iako je „Sluškinjina priča" smeštena u budućnosti,
jedno od pravila koje je Atvud nametnula samoj sebi
je da neće koristiti nijedan događaj
ili praksu koja se već nije dogodila u ljudskoj istoriji.
Radnja knjige se dešava u Kembridžu, Masačusets,
gradu kojim su tokom američkog kolonijalnog perioda
vladali Puritanci teokrate.
Na razne načine, Republika Galad oslikava strogu vladavinu
koja je bila prisutna u puritanskom društvu:
stroga moralna načela,
skromna odeća,
proterivanje disidenata
i regulacija svakog aspekta ljudskih života i odnosa.
Za Atvud su paralele sa masačusetskim Puritancima
bile jednako i lične i teoretske.
Provela je nekoliko godina izučavajući puritance na Harvardu
i moguće da potiče od Meri Vebster,
puritanke koja je optužena za veštičarenje i koja je preživela sopstveno vešanje.
Atvud je majstor pripovedanja.
Detalji o Galadu, kojima jedva da smo zagrebali površinu,
polako postaju središte naše pažnje kroz oči likova iz romana,
pre svega protagonistkinje Fredovice,
sluškinje u domaćinstvu zapovednika.
Pre puča kojim je uspostavljen Galad,
Fredovica je imala supruga, dete, posao i običan život Amerikanke srednjeg staleža.
Međutim, kada je fundamentalistički režim došao na vlast,
Fredovici je uskraćen identitet,
razdvojena je od porodice,
i svedena da bude, prema njenim rečima:
„utroba na dve noge za uvećanje nestajućeg stanovništva Galada."
U početku prihvata gubitak svojih temeljnih ljudskih prava
u ime stabilizacije nove vlade.
Međutim, državna kontrola se uskoro širi na pokušaje kontrole jezika,
ponašanja
i razmišljanja o sebi i drugim pojedincima.
Rano u romanu, Fredovica kaže:
„Čekam. Sastavljam se.
Moje ja je stvar koju moram da sastavim kao što neko sastavlja govor."
Jezik poistovećuje sa oblikovanjem identiteta.
Njene reči takođe prepoznaju mogućnost otpora
a otpor, postupci ljudi koji se usuđuju da prekrše politička,
intelektualna
i seksualna pravila
su ono što pokreće zaplet „Sluškinjine priče".
Naposletku, istraživanje posledica pomirljivosti
i toga kako moć može da bude raspoređena nepravedno
je ono zbog čega je Atvudina jeziva vizija distopijskog režima i dalje relevantna.