בסיפור העתידי של מרגרט אטווד, "סיפורה של שפחה,"
שלטון נוצרי פונדמנדליסטי שנקרא רפובליקת גילאד
ביצע הפיכה צבאית והקים שלטון דתי
בארצות הברית.
השלטון מגביל תאורטית את כולם,
אבל מעשית כמה גברים בנו את גליאד כך שלהם יהיה את כל הכוח,
בעיקר על נשים.
סיפורה של שפחה הוא מה שאטווד קוראת לו בדיון ספקולטיבי,
מה שאומר שהוא מעלה תאוריות על עתידים אפשריים.
זו תכונה פונדמנדליסטית
שמשותפת בין טקסטים אוטופיים ודיסטופיים.
העתידים האפשרים בסיפורים של אטווד הם בדרך כלל שליליים, או דיסטופים,
בהם הפעולות של קבוצות קטנות השמידו את החברה כמו שאנחנו מכירים אותה.
סיפורים אוטופיים ודיסטופיים נוטים להקביל לטרנדים פוליטיים.
כתיבה אוטופית הרבה פעמים משקפת את החברה האידיאלית
שהסופר מציג כתוכנית לשאוף אליה.
דיסטופיות, מצד שני,
הן לא בהכרח תחזיות של עתידים אפוקליפטיים,
אלא אזהרות בנוגע לדרכים בהן חברות יכולות לכוון את עצמן
בדרך להשמדה.
סיפורה של שפחה פורסם ב 1985, כשקבוצות שמרניות רבות
תקפו את ההשגים שהושגו על ידי המהפכה הפמיניסטית השניה.
התנועה הזו טענה לשוויון חברתי ומשפטי גדול יותר לנשים
מאז תחילת שנות ה 60.
סיפורה של שפחה מדמיין עתיד בו תנועת הנגד השמרנית
משיגה את השליטה
ולא רק הורסת את ההתקדמות שנשים עשו לשוויון,
אלא הופכת נשים ללגמרי כנועות לגברים.
גילאד מחלקת נשים בשלטון למעמדות חברתיים מובחנים
שמבוססים על היכולות שלהם כסמל סטטוס לגברים.
אפילו לביגוד שלהן יש קוד צבע.
נשים לא מורשות יותר לקרוא
או לנוע בחופשיות בציבור,
ונשים פוריות נתונות לאונס בחסות המדינה
כדי ללדת ילדים עבור השלטון.
למרות שסיפורה של שפחה מסופר בעתיד,
אחד החוקים שנכפו על ידי אטווד בכתיבתה
היה שהיא לא תשתמש בארוע כלשהו
או נסיון שלא התרחש כבר בהסטוריה האנושית.
עלילת הספר היא בקיימברידג' מסצ'וסטס,
עיר שבמהלך התקופה הקולוניאלית האמריקאית
נשלטה על ידי הפוריטנים הדתיים.
בהרבה דרכים, רפובליקת גליאד דומה לחוקים הנוקשים
שהיו קיימים בחברה הפוריטנית:
חוקים מורליים נוקשים,
לבוש צנוע,
גירוש של בדלנים,
ורגולציות של כל פן של החיים של אנשים ויחסים.
עבור אטווד, המקבילית של הפוריטנים במסצ'וסטס
היו אישים כמו גם תאורטיים.
היא בילתה מספר שנים בחקר הפוריטנים בהארוורד
והיא אולי היתה צאצאית של מרי וובסטר,
אישה פורטנית שהואשמה בכישוף ושרדה את התליה שלה.
אטווד היא מספרת סיפורית מוכשרת.
הפרטים של גילאד שרק רפרפנו על פני השטח שלהם,
נכנסים לפוקוס לאט לאט דרך העיניים של הדמויות שלה,
בעיקר הפרוטגוניסט של הסיפור אופרד,
שפחה בבית של מפקד.
לפני המרד שהקים את גילאד,
לאופרד היה בעל, ילד, עבודה, וחיים אמריקאיים נורמליים ממעמד הבינים.
אבל כשהשלטון הפונדמנדליסטי עלה,
נמנעה מאופרד זהותה,
הופרדה ממשפחתה,
והקטין אותה להיות, לפי דברי אופרד,
"רחם בעל שתי רגליים להגדלת האוכלוסייה המתדלדלת של גילאד."
היא מקבלת תחילה את האבדן של זכויות האדם הבסיסיות שלה
כדי לייצב את הממשל החדש.
אבל שליטת המדינה מתרחבת במהרה לנסיונות לשלוט בשפה,
בהתנהגות,
ובמחשבות שלה ושל אנשים אחרים.
בהתחלה, אופרד אומרת,
"אני מחכה, מתאפסת,
העצמי שלי הוא משהו שאני חייבת להרכיב, כמו שאדם מרכיב דיבור."
היא מדמה את השפה ליצירת זהות.
המילים שלה מאשרות גם את האפשרות של התנגדות,
וזו ההתנגדות, הפעולות של אנשים שמתגרים כדי לשבור את החוקים
הפוליטיים,
והמיניים,
שמניעים את העלילה של סיפורה של שפחה.
לבסוף, חקירת הסיפור של התוצאות של שאננות,
ואיך הכוח יכול להיות מושת בצורה לא הוגנת,
הופכת את החזון המצמרר של השלטון הדיסטופי לרלוונטי מאי פעם.