Vreau să vorbim despre cum să construim și să reconstruim încrederea,
deoarece consider că încrederea
este baza pentru tot ceea ce facem
și dacă putem învăța să avem mai multă încredere unii în alții,
am putea avea un progres uman fără precedent.
Dar dacă nu mai există încredere?
Dar dacă directorul vostru executiv e filmat denigrând un angajat?
Cum ar fi dacă angajații trăiesc o cultură a prejudecăților, excluderii sau mai rău?
Și dacă este o scurgere de date
și seamănă mai mult cu o mușamalizare decât cu o anchetare?
Și cel mai tragic,
ce se întâmplă dacă o eroare tehnologică duce la pierderea de vieți omenești?
Dacă aveam acest discurs acum șase luni,
aș fi purtat un tricou Uber.
Sunt profesor la Harvard Business School,
dar eram foarte atrasă să fac parte dintr-o organizație
care, vorbind metaforic, poate chiar literalmente, era în flăcări.
Am citit tot ceea ce era scris în ziar
și tocmai asta m-a atras spre organizație.
Era o organizație care pierduse încrederea
în tot ceea ce conta.
Dar ar trebui să știți ce se spune despre mine.
Trăsătura mea preferată este iertarea.
Cred că este o versiune mai bună a fiecăruia dintre noi la fiecare colț
și am văzut chiar eu
cum organizațiile și comunitățile
și oamenii se schimbă cu o viteză uimitoare.
Am mers la Uber cu speranța că o schimbare de situație
poate să ne dea o oportunitate, nouă, celorlalți,
care ar putea avea versiuni mai limitate ale provocărilor lor.
Dar când am ajuns la Uber, am făcut o mare greșeală.
M-am angajat public să port un tricou Uber în fiecare zi
până când toți angajații purtau și ei unul.
Evident că nu m-am gândit bine la asta.
(Râsete)
Timp de 250 de zile am purtat tricoul Uber.
Acum am scăpat de acel angajament
și m-am întors la HBS,
și ce aș vrea să fac e să vă împărtășesc
cât de departe am dus acea libertate,
cu pași mici, de bebeluș,
(Râsete)
dar aș spune că sunt pe calea bună.
(Râsete)
Încrederea, dacă e să o construim,
trebuie să-i înțelegem părțile componente.
Părțile componente ale încrederii sunt foarte bine înțelese.
Trei lucruri despre încredere.
Dacă simțiți că sunt sinceră,
sunt mai multe șanse să aveți încredere în mine.
Dacă simțiți că logica mea este validă,
sunt mult mai multe șanse să aveți încredere în mine.
Iar dacă credeți că empatia mea se leagă de voi,
sunt și mai multe șanse.
Când toate aceste trei lucruri funcționează,
avem încredere adevărată.
Dar dacă unul din ele „șchioapătă”,
dacă oricare din ele se clatină,
încrederea e amenințată.
Iată ce aș vrea să fac.
Aș vrea ca fiecare dintre noi să poată clădi mai multă încredere mâine,
textual mâine, decât o facem astăzi.
O putem face înțelegând unde „ezită” încrederea noastră
și având o rețetă la îndemână să depășim asta.
Asta aș vrea să facem împreună.
Îmi spuneți dacă sunteți aici de bună voie sau nu?
(Râsete)
Mda. Okay. În regulă. Super.
Bine. Deci -
(Râsete)
e un feedback super.
(Râsete)
Ezitarea cea mai frecventă este empatia.
Cea mai frecventă ezitare
e că oameni nu cred că suntem acolo pentru ei
și cred că suntem prea centrați pe sine.
Și nu e de mirare.
Toți suntem atât de ocupați cu atâtea care ne solicită timpul,
e ușor să ne aglomerăm timpul și spațiul
de care are nevoie empatia.
Ca Dylan să fie Dylan e nevoie de timp.
Iar noi, dacă avem prea multe de făcut, nu vom găsi acest timp.
Dar ajungem, astfel, într-un cerc vicios,
deoarece, dacă nu arătăm empatie,
totul devine mai greu.
Fără beneficiul îndoielii, totul devine mai greu,
iar apoi avem tot mai puțin timp pentru empatie.
Așadar, iată rețeta:
identificați unde, când și cu cine
sunteți înclinați să fiți distrași.
Ar trebui să identificați exact
când, unde și cu cine vă abțineți să empatizați.
Dacă în acele situații
putem găsi un „declanșator” care să ne facă să privim în sus,
să ne uităm la oamenii din fața noastră,
să-i ascultăm,
să plonjăm în perspectivele lor,
atunci avem o șansă la empatie puternică.
Iar dacă nu faceți nimic altceva,
vă rog să lăsați deoparte telefonul.
E cel mai mare magnet al distragerii ce s-a întâlnit vreodată,
și e foarte dificil să creezi empatie și încredere în prezența lui.
Asta are grijă de ezitările empatizării.
Ezitările în logică pot apărea sub două forme.
E sau calitatea logicii
sau abilitatea de a comunica logica.
Dacă această calitate a logicii voastre este în pericol,
vă pot ajuta eu cu asta.
(Râsete)
Nu în atât de puțin timp.
(Râsete)
Dar, din nefericire, logica noastră este adesea în regulă,
dar abilitatea noastră de a comunica e cea care este în pericol.
Din fericire, există o soluție foarte ușoară pentru asta.
Dacă ne gândim că în lume sunt două moduri de a comunica,
- profesorii de la Harvard Business School sunt cunoscuți pentru doi-câte-doi -
e o prostie, triunghiul e cel mai tare.
(Râsete)
Dacă ne gândim că în lume sunt două feluri de a comunica,
iar primul e când ne duci într-o călătorie,
o călătorie magnifică cu suișuri și coborâșuri,
cu mister și dramă,
până când, în cele din urmă, ajungi la capăt,
iar unii din cei mai buni comunicatori din lume
comunică exact așa.
Dar dacă aveți o ezitare legată de logică,
poate fi extrem de periculos.
În schimb, vă implor,
începeți cu scopul într-o jumătate de propoziție concisă,
iar apoi aduceți argumentele justificative.
Asta înseamnă că oamenii vor putea avea acces
la ideile noastre impresionante,
și la fel de important,
dacă ești întrerupt înainte să termini...
doamnelor -
(Râsete)
(Aplauze)
Dacă ești întrerupt înainte să termini,
tot ți se acordă meritul pentru idee,
spre deosebire de altcineva care vine și ți-o fură.
(Aplauze)
Mi-ați făcut pielea de găină.
(Râsete)
A treia ezitare e autenticitatea, pe care o consider cea mai supărătoare.
Ca specie umană, putem „adulmeca” într-o clipită,
efectiv într-o clipă,
dacă cineva este sau nu eul său adevărat.
În multe feluri, recomandarea e clară.
Nu vreți să aveți o problemă cu autenticitatea? Fiți voi înșivă.
Excelent.
Și e foarte ușor de făcut
când ești cu oameni care sunt ca tine.
Dar dacă ești diferit în vreun fel,
recomandarea de a fi tu însuți poate fi o adevărată provocare.
Am fost tentată la fiecare pas al carierei mele,
tentată personal sau tentată de instruirea altora,
să trec sub tăcere cine sunt în lume.
Sunt o femeie cu opinii foarte puternice,
cu convingeri foarte adânci,
vorbesc direct.
Am o soție magnifică
și împreună avem o ambiție nebună.
Prefer hainele bărbătești
și încălțămintea confortabilă.
Mulțumesc, Allbirds.
(Râsete)
În anumite contexte, asta mă face diferită.
Sper că fiecare persoană de aici
are frumosul lux de a reprezenta diferența
într-un anumit context din viața voastră.
Dar cu acest privilegiu
vine și o tentație sinceră de a ascunde cine suntem,
iar dacă facem asta,
sunt mai puține șanse să fim crezuți.
Iar dacă sunt mai puține șanse să fim crezuți,
sunt mai puține șanse să ni se dea sarcini noi.
Fără aceste sarcini, avem mai puține șanse să fim promovați
și așa mai departe până când suntem super deprimați
de tendințele demografice ale conducerii în vârstă.
(Râsete)
Și totul se reduce la eul nostru autentic.
Așadar, iată sfatul meu.
Purtați orice vă face să vă simțiți fabulos.
Acordați mai puțină atenție la ce credeți că oamenii vor să audă de la voi
și mult mai multă atenție la ce vrea să spună sinele vostru autentic, minunat.
Iar conducătorilor din sală,
e obligația voastră
să asigurați condițiile care nu doar fac să fie sigur să fim autentici,
dar fac să fie binevenit,
să fie celebrat,
prețuind asta exact pentru ceea ce este,
care este cheia ca noi să atingem o excelență
cum nu s-a știu că e posibil.
Haideți să ne întoarcem la Uber. Ce s-a întâmplat la Uber?
Când am ajuns acolo, Uber se clătina peste tot.
Empatie, logică, autenticitate, toate se clătinau ca nebune.
Dar am reușit să găsim soluții foarte eficiente și rapide pentru două ezitări.
O să vă dau o ilustrare a empatiei.
La ședințele de la Uber,
nu era neobișnuit ca oamenii să-și trimită mesaje...
despre ședință.
(Râsete)
Nu mai văzusem așa ceva.
(Râsete)
Poate că a făcut multe lucruri,
dar nu a creat un mediu sigur, empatic.
Totuși, soluția era foarte clară:
tehnologia.
Asta i-a forțat pe oameni să privească în sus,
să-i privească pe oamenii din fața lor,
să îi asculte,
să se scufunde în perspectivele lor
și să colaboreze în moduri fără precedent.
Logica reprezenta și ea o ezitare
deoarece creșterea masivă a organizației
a însemnat că oamenii, directorii erau promovați
iar și iar și iar.
Curând, se aflau pe posturi în care nu aveau ce să caute.
Postul le depășea capacitatea
și nu era vina lor.
Soluția: un aflux masiv de educație de conducere
care se axa pe logică,
strategie și leadership.
Le-a dat oamenilor rigoarea calității logicii lor
și a întors o mulțime de triunghiuri, cu vârful sus,
așa încât oamenii putea comunica eficient unul cu altul.
Ultima, autenticitatea, voi spune că are ezitări,
dar, sincer, asta nu face ca Uber să fie foarte diferit
de toate celelalte companii pe care le-am văzut în Silicon Valley
și mai departe.
Încă e mult mai ușor să pregătești oamenii să se integreze.
Încă e mult mai ușor să recompensezi oamenii
când spun ceva ce tu urma să spui,
spre deosebire de a-i recompensa când spun ceva
cu totul diferit de ceea ce urma să spui.
Dar când ne dăm seama de asta,
când ne dăm seama cum să celebrăm diferența
și cum să lăsăm oamenii să vină în față cu cea mai bună versiune a lor,
ei bine, sfinte moaște, aceea este lumea în care aș vrea să crească fiii mei.
Iar cu colecția de oameni de aici,
ar fi un privilegiu să dau mâna cu voi
și să mergem mai departe să reconstruim încrederea în fiecare colț al globului.
Vă mulțumesc foarte mult.
(Aplauze)