Kui mul oleks tütar,
ei ütleks ta mulle "ema",
vaid hoopis "Punkt B",
nõnda ta teaks, et mis ka ei juhtuks,
leiaks ta alati tee minuni.
Ja ma maaliksin ta sõrmedele galaktikad,
et tal tuleks õppida selgeks terve universum,
enne kui ta saaks öelda: "Tunnen seda nagu oma viite sõrme."
Ja hakkab aru saama, et elu lööb sind vahel jalust maha,
ja just siis, kui oled toibumas, üllatab ta sind uue hoobiga.
Aga selline hingetuks löömine,
on ainus viis meenutada kopsudele, kui hea on tunda õhu maitset.
Maailmas on valu, mida ei paranda plaastrid ega luule.
Esimesel korral, kui ta saab aru, et Supernaist ei tulegi,
annan endast kõik, et tal oleks selge,
et ta ei pea sellega üks võitlema.
Sest ükskõik kui harali sõrmi ka ei ajaks,
on käsi ikka liiga pisike selleks,
et püüda kinni kõik see valu, mis leevendust vajab.
Uskuge, ma olen proovinud.
"Ja veel, mu kallis," ütlen talle,
"ära aja oma nina sedasi püsti.
Ma tean küll seda trikki. Olen proovinud miljoneid kordi.
Sa lihtsalt nuusutad, kas on tunda kärsahaisu,
et leida üles see põlev maja,
et leida see poiss, kes kaotas tulekahjus kõik,
et näha, kas suudaksid ta päästa.
Või siis leida see poiss, maja põlema pani,
et näha, kas suudaksid teda muuta."
Ma tean, et mu tütar teeb seda nagunii.
Nii ma siis varun lihtsalt ohtralt
šokolaadi ja paari kummikuid,
sest šokolaad aitab parandada igasugust südamevalu,
Okei, on ka sellist südamevalu, mida ka šokolaad ei paranda.
Aga selleks puhuks ongi kummikud,
sest vihm uhub kõik minema, kui vaid annad võimaluse.
Ma tahan, et ta vaataks maailma
läbi klaaspaadi põhja,
läbi mikroskoobi,
vaataks kõiki neid galaktikaid, mis asuvad inimmõistuse sügavustes.
Sest sedasi õpetas mind minu ema.
Et elus tuleb ette ka selliseid päevi.
♫ Tuleb ette ka selliseid päevi, ütles ema mul ♫
Kui sa sirutad oma käed, et püüda kinni,
aga saad vastu vaid rakke ja sinikaid;
kui astud välja telefoniputkast ja proovid lennata
ning inimesed, keda proovid päästa seisavad su keebil, et sind takistada;
on päevi, mil su saapad täituvad vihmaga,
ja sa oled põlvini pettumuses.
Need on just need päevad, mil on veelgi enam põhjust öelda: "Aitäh!"
Sest pole midagi ilusamat ookeanist,
kui kes ei jäta suudlemast kaldaliiva hoolimata sellest,
et teda ikka ja jälle tagasi saadetakse.
Sa leiad väe väikestes võitudes ja kaotustes.
Sa leiad uudishimu üha uutes ja uutes algustes.
Ja olenemata sellest, mitu maamiini minutis plahvatab
tea, et su vaim maandub ikka ellu, mis on nii kummaliselt kaunis.
Ning tõepoolest, skaalal ühest kuni üliusaldavani
olen ma paganama naiivne.
Aga ma tahan, et mu tütar teaks: maailm koosneb suhkrust,
mis võib küll kergelt mureneda,
aga ma tahan, et ta ei kardaks oma keelt välja pista ja seda maitsta.
"Kallis," ütlen ma talle, "ära unusta, et su ema on üks muretseja
ja su isa on võitleja
ning sina oled väikeste käte ja suurte silmadega tüdruk,
kes tahab alati midagi enamat."
Pea meeles, et head asjad tulevad kolmekaupa, nii nagu halvadki.
Ja palu alati vabandust, kui oled eksinud,
ent ära kunagi vabanda selle eest, et su silmad ikka säravad.
Su hääl on küll vaikne, kuid ära iial lakka laulmast.
Ja kui nad lõpuks annavad sulle südamevalu
toovad sõja ja vihkamise su elutuppa
ja pakuvad sulle tänavanurkadel reklaammaterjale, mis promovad
küünilisust ja allavandumist,
siis ütle, et nad peaksid kindlasti saama kokku su emaga.
(Aplaus)
Aitäh!
(Aplaus)
Tänan.
(Aplaus)
Aitäh.
(Aplaus)
Tänan.
(Aplaus)
Okei, ma tahan, et te võtaksite hetke
ja mõtleksite kolmele asjale,
mis kindlasti peavad paika.
Need võivad olla mistahes asjad -
tehnoloogia, meelelahutus, disain,
pere või see, mis te hommikuks sõite.
Ainus reegel: ärge mõtlemisega üle pingutage.
Olete valmis? Läks!
Hea küll.
Siin on kolm asja. mille kohta usun, et need on tõsi:
Tean, et Jean-Luc Godardil oli õigus,
kui ta ütles, et "igal head lool
on algus, keskpaik ja lõpp,
kuid mitte ilmtingimata just sellises järjestuses."
Siin laval seismine on teeb mind kohutavalt närviliseks ja ärevaks,
seetõttu on väga raske jääda rahulikuks.
(Naer)
Ja ma tean, et olen oodanud terve nädala, et seda nalja rääkida.
(Naer)
Miks kutsuti hernehirmutis TED'ile?
Kuna ta oli oma alal väga silmapaistev.
(Naer)
Vabandust.
Okei, need olid kolm asja, mida usun, et on tõsi.
Aga on palju asju, mille mõistmisega on mul raskusi.
Et asjadest aru saada, kirjutan ma luuletusi.
Vahel on ainus vahend millegi mõistmiseks
kirjutada sellest luuletus.
Ja vahel, kui luuletus on valmis,
vaatan tagasi ja mõtlen: "Ah see siis oligi selle kõige mõte!"
ja vahetevahel saan ma luuletuse valmis
ega pole karvavõrdki targem.
Aga vähemalt sünnib sellest uus luuletus.
Kõneluule on nõuab oskust seda esitada.
See tähendab luuletuse kirjutamist,
mis ei taha jääda vaid paberile.
Selles on miskit, mis nõuab, et seda häälekalt esitatakse,
või isiklikult kogetakse.
Kui ma olin keskkooli rebane,
olin ma möllavate hormoonidega närvipundar.
Ma olin alles väljaarenemata
ning kergesti ärrituv.
Ja hoolimata hirmust selle ees,
et satun liiga pikalt tähelepanu keskpunkti,
tundus kõneluule olemus mulle kütkestav.
Mulle tundus, et mu kaks armastust, luule ja teater,
olid koos lapse saanud,
lapse, keda tahtsin tundma õppida.
Niisiis otsustasin ma seda proovida,
Mu esimene kõneluuletus,
kuhu oli pressitud sisse kogu mu 14-aastase elutarkus,
oli ebaõiglusest,
et mind peetakse ebanaiselikuks.
See luuletus oli väga pahandav
ja tugevalt liialdatud,
aga ainus, mida seni kõneluulest teadsin,
oli peamiselt nördimus,
seega arvasin, et seda mult oodataksegi.
Esimest korda kui ma esinesin,
huilgas teismelistest koosnev publik kaastundlikult kaasa
ja kui ma peale esinemist värisedes lavalt maha tulin,
koputas keegi mu õlale,
pöörasin end ümber ja nägin publiku seas
üht tohutusuurt dressipluusis tüdrukut.
Ta võis olla vabalt üle kahe meetri pikk
ja võinuks mu vabalt ühe käega mättasse lüüa,
aga selle asemel ta hoopis noogutas mulle
ja ütles, "Hei, see oli tõeliselt lahe.
Aitäh."
Mind tabas välk.
Olin sõltuvuses.
Avastasin ühe baari Manhattani idaosas,
kus iga nädal toimusid avatud mikrofoniga luuleõhtud,
ja minu hämmingus, ent toetavad vanemad viisid mu sinna,
et ma saaksin endasse hingata iga seal lausutud rea.
Olin kõigist vähemalt 10 aastat noorem,
aga imekombel ei olnud sealsed luuletajad
14-aastase seal hängimisest üldse häiritud,
vastupidi, mind tervitati avasüli.
Kuulates, kuidas need luuletajad enda lugusid jagasid,
mõistsin, et kõneluule ei pea olema meelepahast,
see võib olla lõbus või valus
või tõsine või tobe.
Powery Poetry Club sai minu jaoks kooliks ja koduks
ja seal esinenud luuletajad
julgustasid ka mind enda lugusid jagama.
Olenemata sellest, et ma olin kõigest 14,
nad ütlesid: "Kirjuta sellest, mis tunne on olla 14."
Seda ma tegingi ja olin iga nädal üllatunud,
kui need suurepärased täiskasvanud luuletajad
koos minuga naersid ja poolehoius ohkasid
ja aplodeerisid, öeldes: "Hei, see oli tõeliselt lahe."
Minu teel kõneluule juurde
on olnud kolm olulist sammu.
Esimene neist oli see, kui ma ütlesin:
"Ma saan. Ma suudan seda teha."
Ja see oli tänu dressipluusis tüdrukule.
Teine samm oli see, kui ma ütlesin:
"Ma jätkan selle tegemist.
Ma armastan kõneluulet. Ma hakkan siin iga nädal käima."
Ja kolmas,
kui mõistsin, et ma ei pea tegema luuletusi pahameelest,
kui ma seda ei tunne.
On teemasid, mis on väga minulikud,
ja mida rohkem ma nendele asjadele keskendusin,
seda veidramaks mu luule muutus,
kuid seda enam tundus see olevat minu.
"Kirjuta sellest, mida tead ja tunned" ei ole vaid sõnad,
See on kõigi kogemuste ja teadmiste,
mis seni on kogunenud
kasutamine selleks, et sukelduda teadmatusse.
Ma kasutan luulet, et mõista arusaamatut,
aga igat luuletust asun ma kirjutama
pagasiga, kuhu on pakitud kõik see,
mida olen juba näinud.
Kui ma ülikooli läksin, kohtasin seal luuletajat,
kes nagu minagi uskus kõneluule maagiasse.
Ja tegelikult on meil
täiesti juhuslikult ka sama perekonnanimi.
Keskkoolis oli mul projekt V.O.I.C.E,
et ka oma sõprades kõneluule vastu huvi äratada.
Otsustasime Philiga sellele projektile uue hingamise anda,
seades selle eesmärgiks
kõneluule kasutamise meelelahutuseks,
õppevahendiks ja inspiratsiooniallikaks.
Jätkasime õpinguid ülikoolis, aga vahepeal reisisime,
esinesime ja õpetasime
9-aastastest kuni kunstimagistriteni,
Kaliforniast Indianani ja Indiani
ja keskkoolini, mis oli meie ühikatest üle tee.
Olime ikka ja jälle tunnistajateks,
kuidas kõneluule avab lukustatud uksi.
Kuid ilmnes, et vahel võib kõneluule ka hirmu tekitada
Ning vahel tuleb kasutada kavalust,
et tuua teismeline luuletamise juurde.
Tekkis idee kasutada nimekirju.
Kõik ju suudavad teha nimekirju.
Esiteks palun koostada nimekirja
"10 asja, mis on kindlasti tõsi."
Juhtus see,
arvan, et jõuaksite sama avastuseni,
et kui hakkame oma nimekirju ette lugema,
siis ühel hetkel saame aru,
et kellegi teise nimekirjas on täpselt sama asi
või üks väga sarnane asi, mis ka sinu nimekirjas on
Ja kellegi teise nimekirjas on midagi,
mis on sinu omas täiesti vastupidine.
Kellegi nimekirjas on midagi, millest sa iial kuulnud pole.
Kellelgi on midagi, millest arvasid end kõike teadvat,
kuid keegi teine näeb seda hoopis uuest küljest.
Ja ma ütlen inimestele, et sedasi head lood sünnivadki:
neist neljast olukorrast,
mis on seotud sinu ja teiste inimeste tõekspidamiste ristumisega.
Enamusele meeldib see harjutus väga.
Aga üks mu õpilane, keskkooli rebane, Charlotte
ei olnud üldse huvitatud.
Nimekirjad tulid tal hästi välja, aga ta keeldus luuletamast.
Ta ütles: "Ma pole huvitav,
Mul pole midagi huvitavat öelda."
Nii palusingi tal järjest nimekirju vorpida
ja ühel päeval palusin tal teha nimekiri
"10 asja, mis mul nüüdseks peaksid selged olema".
Kolmanda asjana mainis ta selles nimekirjas:
"Ma ei tohiks armuda meestesse,
kes on minust kolm korda vanemad."
Küsisin talt, mida ta sellega mõtleb
ja ta ütles: "See on pikk lugu."
Ütlesin: "Kõlab ju küll päris huvitavalt."
Nii kirjutaski ta oma esimese luuletuse,
armastusluuletuse, mille sarnast ma polnud iial kuulnud.
Luuletus algas nii:
"Anderson Cooper on ilus mees."
(Naer)
"Kas te nägite teda '60 minutis',
võistlemas Michael Phelpsiga basseinis,
ujumispükste väel, ei midagi muud --
sukeldudes, proovides ujumismeistrile ära teha?
Kuidas ta pärast oma märgi lumivalgeid juukseid kohendas
ja ütles: "Sa oled jumal."
Ei, Anderson, SINA oled jumal."
(Naer)
(Aplaus)
Ma tean, et kõige tähtsam asi selleks, et olla lahe,
on näida häirimatuna.
Kunagi ei tohi näidata, et miski sind hirmutab
sulle muljet avaldab või sind huvitab.
Keegi ütles mulle kunagi,
et see on nagu jalutaks läbi elu vot sedasi.
Kaitsed ennast kõikide ootamatute hädade ja valu eest.
Mina proovin läbi elu kõndida sedasi.
Jah, ma püüan sedasi kinni kõik häda ja valu,
aga see tähendab ka seda, et kui ilusad, imelised asjad
peaks selgest taevast langema,
olen ma valmis nad kinni püüdma.
Ma kasutan kõneluulet, et aidata enda õpilastel
taasavastada imet,
et võidelda nende instinktiga olla lahe ja häirimatu,
et nad huvituksid sellest, mis nende ümber toimub
nii, et nad saaks seda tõlgendada ja sellest midagi luua.
See ei tähenda muidugi, et ma pean kõneluulet
ideaalseks kunstivormiks.
Ma üritan iga loo jutustamiseks leida parima viisi.
Ma kirjutan muusikale, teen lühifilme ja luuletan samal ajal.
Aga ma õpetan kõneluulet,
kuna sellega on lihtne tegeleda.
Kõik ei oska nooti lugeda
ega oma kaamerat,
aga kõik oskavad ühel või teisel viisil suhelda
ja kõigil on mõni lugu,
millest ülejäänutel midagi õppida on.
Lisaks tekitab kõneluule koheselt ühtekuuluvustunde.
On tavaline, et inimesed tunnevad end üksi
või et keegi ei saa neist aru,
aga kõneluule õpetab,
et kui sa suudad end väljendada
ja julged neid lugusid ja arvamusi jagada,
võib see anda sulle
ruumitäie endavanuseid inimesi
või kogukonna, kes sind kuulab.
Ning ehk suudab ka üks suur dressipluusis tüdruk
sinu poolt jagatuga samastuda.
Ja see on üks imeline avastus,
eriti siis, kui sa oled 14-aastane.
Ja nüüd, kus meil on Youtube,
pole see ühtekuuluvus enam ühe ruumiga piiratud.
Mul on nii hea meel, et on esimemisvideode arhiiv,
mida ma saan enda õpilastega jagada.
See annab neile veel rohkem võimalusi
leida luuletaja või luuletus,
mis neid kõnetab.
On ahvatlev - kui sa sellest lõpuks aru saad -
on ahvatlev jäädagi kirjutama ühte luuletust
või jutustada sama lugu uuesti ja uuesti,
kui avastad, et selle esitamine toob kaasa suure aplausi.
Üksi väljendama õppimisest ei piisa.
Sa pead arenema ja avastama,
võtma riske ja ennast proovile panema.
Ja see on kolmas samm:
lisada enda töödesse
just neid asju, mis teevad sinust sinu,
isegi kui need asjad pidevalt muutuvad.
Kolmas samm on lõppematu.
Aga sa ei saa jõuda selleni enne,
kui oled teinud esimese sammu ja öelnud: ma suudan.
Kuna ma õpetades palju reisin,
ei jõua ma alati näha kolmanda sammuni jõudmist,
aga Charlotte'iga mul väga vedas,
sest ma sain olla tunnistajaks kogu ta teekonnale.
Ma nägin, kuidas ta mõistis,
et pannes enda loomingusse selle, mis on tema jaoks tõde,
suudab ta kirjutada luuletusi, mida vaid tema suudab -
silmamunadest, liftidest ja seiklejast Dorast.
Ja mina jutustan lugusid, mida vaid mina suudan.
Nagu see praegune jutt.
Mõtlesin pikalt, kuidas seda lugu kõige paremini jutustada,
ja kaalusin, kas parim viis
oleks teha slaidid või lühifilm --
ja kus täpselt oleks sissejuhatus. sisu ja kokkuvõte?
Ja mõtlesin, et kas ma saan selle kõne lõpus
lõpuks kõigest aru või mitte.
Arvasin alati, et minu algus oli Bowery luuleklubis,
aga võimalik, et see kõik algas palju varem.
Tänaseks kõneks valmistudes
avastasin ma enda vanast päevikust selle teksti.
Ma arvan, et 54. detsember peaks tegelikult olema 24.
On selge, et lapsena
kõndisin ma läbi elu sedasi.
Ma arvan, et me kõik tegime nii.
Ma tahaks aidata teistel taasavastada seda imet --
tahtmise sellesse süveneda, olla õpihimuline,
tahtmise õpitut jagada,
jagada tõekspidamisi ning alles avastamisjärgus tõdesid.
Ma tahaks lõpetada ühe luuletusega.
Kui pommitati Hiroshimat,
tekkis plahvatusest mini-supernoova,
nii et iga loom, inimene või taim,
keda tabasid
selle väikese päikese kiired,
muutus hetkega tuhaks.
Ja see, mis oli linnast järgi, läks varsti sama teed.
Radiatsiooni pikk mõju
muutis kogu linna ja selle elanikud
pulbriks.
Ema ütles, et sündides vaatasin ma haiglatoas ringi
pilguga, mis ütles "Siin?! Ma olen siin juba olnud."
Ta ütleb, et mul on vanad silmad.
Kui mu vanaisa Genji suri, olin ma kõigest viie aastane,
aga ma võtsin enda ema käest kinni ja ütlesin talle:
"Ära muretse, ta tuleb beebina tagasi."
Aga siiski, kellegi kohta, kes on seda kõike varem kogenud,
pole ma siiani millestki aru saanud.
Mul võtab siiani lavale astudes põlvist nõrgaks.
Mu enesekindlust võib mõõta
teelusikatäitega, mis on segatud minu luuletustesse
ja sellel on alati veider järelmaitse.
Aga Hiroshimas haihtusid osad inimesed jäljetult,
jättes endast maha vaid käekella või lehekülje päevikust.
Mis tahes piirangutega ma enda taskuid ka ei täidaks,
proovin ma ikka edasi,
lootes, et ühel päeval kirjutan ma luuletuse,
mida võin uhkusega muuseumis näidata
tõendina sellest, et olin olemas.
Mu vanemad panid mulle nimeks Sarah,
mis on nimi ühest piibliloost.
Lugu tüdrukust, kellele Jumal ütles, et ta suudab võimatut.
Tüdruk naeris,
sest esimene Sarah
ei teadnud mida teha võimatuga.
Ja mina?
No mina ka ei tea,
aga ma näen seda võimatut iga päev.
On võimatu seostuda selle maailmaga,
võimatu üksteist hoida, kui ümberringi kõik plahvatab,
võimatu teada, et kui sa räägid,
ei oota teised mitte enda rääkimiskorda,
vaid kuulavad sind.
Nemad tunnevad seda, mida sina tunned
samal ajal kui sina seda tunned.
Iga kord kui ma suu avan, soovin saavutada just seda --
seda võimatut seost.
On üks sein Hiroshimas
mille radiatsioon täiesti mustaks põletas.
Aga selle seina ees olevatel astmetel istunud inimene
takistas kiirguse jõudmise kivini.
Ainus, mis sellest alles on jäänud,
on igavene vari positiivset valgust.
Pärast tuumapommi
ütlesid teadlased, et läheb 75 aastat
kuniks Hiroshima radiatsioonist kahjustatud pinnasel
taas midagi kasvama hakkab.
Aga sel kevadel tärkasid seal maa seest pungad.
Sel hetkel, kui sind kohtan,
pole ma enam osake sinu tulevikust.
Ning minust hakkab kiiresti saama sinu minevik.
Aga üheks hetkeks saan ma olla osa sinu olevikust
Ja sina, sina saad olla osa minu omast.
Ja see on kõige suurem kingitus üldse.
Nii et kui ütled, et ma suudan saavutada võimatut,
naeran ma su ilmselt välja.
Ma ei tea veel, kas suudan maailma muuta,
sest ma ei tea maailmast just palju --
ja ma ei tea kuigi palju ka uuestisünnist,
aga kui sa suudad mind naerma ajada,
unustan ma vahel, mis sajandil ma elan.
See pole minu esimene kord siin. Ega ka viimane.
Need pole minu viimased sõnad.
Aga ma annan igaks juhuks enda parima,
et seekord õigesti elada.
Tänan teid.
(Aplaus)
Tänan.
(Aplaus)
Tänan.
(Aplaus)