Kao glumac dobijam tekstove
i posao mi je da ih se držim,
da izgovorim svoje redove
i oživim lik koji je neko drugi napisao.
Tokom svoje karijere
imao sam veliku čast
da igram neke od najvećih muških uloga
ikada predstavljenih na televiziji.
Možda me prepoznate kao „Mušku pratnju br.1”.
(Smeh)
„Fotograf silovatelj”,
„Silovatelj bez majice”
iz nagrađenog „Napada ajkula na prolećnom raspustu”.
(Smeh)
„Student medicine bez majice”,
„Prestupnik na steroidima bez majice”
i u mojoj najpoznatijoj ulozi kao Rafael.
(Aplauz)
Zamišljeni, reformisani plejboj
koji se zaljubljuje
ni manje ni više, u devicu,
i koji je samo ponekad bez majice.
(Smeh)
Ove uloge ne predstavljaju tip čoveka koji sam ja zaista,
ali to je ono što volim kod glume.
Mogu živeti unutar likova vrlo različitih od sebe.
Ali svaki put kada bih dobio jednu od ovih uloga, bio bih iznenađen,
jer većina muškaraca koje igram zrače muževnošću,
harizmom i snagom,
a kada se pogledam u ogledalo to jednostavno nije ono kako vidim sebe.
Ali jeste ono kako me je Holivud video
i vremenom sam uočio paralelu
između uloga koje bih igrao kao muškarac
na ekranu i van njega.
Pretvarao sam se da sam muškarac kakav nisam celog svog života.
Pretvarao sam se da sam jak kada sam se osećao slabim,
samouveren kada sam se osećao nesigurnim
i jak kada sam zapravo patio.
Mislim da sam većim delom glumatao,
ali umoran sam od nastupa.
I sada vam mogu reći
da je iscrpljujuće biti dovoljno muško za sve sve vreme.
Sada - zar ne?
(Smeh)
Moj brat je čuo to.
Od kada pamtim su mi govorili
u kakvog muškarca bi trebalo da odrastem.
Kao dečak, sve što sam želeo je da me drugi dečaci prihvate i vole,
ali je to značilo da moram usvojiti
taj skoro odvratni pogled na ženstvenost,
a pošto su nam govorili da je ženstveno suprotno od muževnog,
ja sam ili morao da odbacim otelovljenje oba ova kvaliteta
ili se sam suočim sa odbacivanjem.
Ovo je tekst koji nam je dat.
Zar ne? Devojčice su slabe, a dečaci su jaki.
Ovo je ono što se nesvesno komunicira
stotinama miliona mladih dečaka i devojčica širom sveta,
baš kao i meni.
Došao sam ovde danas da kažem, kao muškarac,
da je ovo pogrešno, toksično,
i mora prestati.
(Aplauz)
E sada, nisam ovde da bih držao lekciju iz istorije.
Verovatno svi znamo kako smo dospeli ovde, je l' da?
Samo sam momak koji se probudio posle 30 godina i shvatio
da je živeo u stanju sukoba,
sukoba sa onim što osećam da jesam u srži
i sukoba sa muškarcem kakvim mi svet kaže da bi trebalo da budem.
Ali ja nemam želju
da se uklopim u trenutnu iskrivljenu definiciju muževnosti,
jer ne želim biti samo dobar muškarac,
već i dobar čovek.
I verujem da jedini način da se to desi
jeste da muškarci nauče ne samo da usvoje kvalitete
za koje su nam rekli da su ženstveni,
već da žele da ustanu,
bore se i uče od žena koje ih poseduju.
E sada, muškarci -
(Smeh)
Ne kažem da je sve što smo naučili toksično, ok?
Ne kažem da je bilo šta suštinski pogrešno kod vas ili mene,
i ne kažem da moramo prestati da budemo muškarci.
Ali nam je potreban balans, u redu?
Potreban nam je balans,
i jedini način da se stvari promene je da iskreno pogledamo
scenarije koji su nam prosleđivani
iz generacije u generaciju
i uloge koje, kao muškarci, biramo da preuzmemo
u svakodnevnom životu.
Kada smo kod scenarija,
prvi tekst koji sam ikada dobio bio je od mog tate.
Moj tata je fenomenalan.
On je pun ljubavi, nežan, osećajan, brižan,
on je ovde.
(Aplauz)
On plače.
(Smeh)
Ali, izvini tata, kao dete sam ga prezirao zbog toga,
jer sam ga krivio što me čini mekim,
što nije bilo poželjno u malom gradu u Oregonu
u koji smo se doselili.
Jer biti mek znači da su me maltretirali.
Vidite, moj tata nije bio tradicionalno muževan,
tako da me nije učio kako da koristim šake.
Nije me učio kako da lovim, kako da se borim,
znate već, muške stvari.
Umesto toga me je učio šta je znao:
da biti muškarac znači žrtvovati se
i raditi sve što možeš
kako bi brinuo i stvarao za svoju porodicu.
Ali postojala je još jedna uloga koju sam naučio od svog tate,
koju je, otkrio sam, naučio od svog tate,
senatora
koji je kasnije u životu
morao da radi noću kao domar da bi izdržavao porodicu
i nikada nikome nije rekao.
Ta uloga je bila tajna patnja.
I sada tri generacije kasnije,
ja igram tu istu ulogu.
Zašto onda moj deda nije prišao drugom muškarcu
i zatražio pomoć?
Zašto moj tata i dan danas misli da sve mora uraditi sam?
Znam čoveka koji bi radije umro
nego rekao drugom muškarcu da pati.
Ali to nije zato što smo svi, kao, jaki tihi likovi.
Nije. Mnogi od nas muškaraca su zaista dobri u stvaranju drugarstava i priči,
smo ne ni o čemu stvarnom.
(Smeh)
Ako je reč oposlu, sportu, politici ili ženama,
nemamo problema da kažemo svoje mišljenje,
ali ako je reč o našim nesigurnostima ili borbama,
našem strahu od neuspeha,
u tom slučaju skoro da se parališemo.
Bar ja.
Neki od načina na koje sam ja vežbao
oslobađanje od ovog ponašanja
jesu kreiranje iskustava koja me primoravaju da budem ranjiv.
Tako da ako postoji nešto zbog čega osećam sram,
vežbam skakanje direktno u to,
bez obzira na to koliko je strašno -
a ponekad i javno.
Jer mu time
oduzimam moć,
a moje prikazivanje ranjivosti
može nekad dozvoliti i drugim muškarcima da urade isto.
Na primer, pre nekog vremena
borio sam se sa problemom
o kome sam znao da moram porazgovarati sa svojim drugarima,
ali sam bio toliko paralisan strahom
da će me osuđivati i videti me kao slabog
i da ću izgubiti poziciju vođe
da sam znao da ih moram odvesti van grada na trodnevno muško putovanje -
(Smeh)
samo da bih se otvorio. I pogađajte?
Tek na kraju trećeg dana
sam konačno smogao snage da pričam sa njima
o onome kroz šta prolazim.
Ali kada sam to uradio,
desilo se nešto divno.
Shvatio sam da nisam sam,
jer su se i moji drugari takođe mučili.
I čim sam našao snage i hrabrosti da podelim svoj sram,
nestao je.
Vremenom sam naučio
da ako želim da vežbam ranjivost
onda moram izgraditi sistem odgovornosti.
Bio sam zaista blagosloven kao glumac.
Izgradio sam zaista divnu bazu ljubitelja,
zaista slatku i aktivnu,
pa sam odlučio da iskoristim svoju društvenu mrežu
kao vrstu trojanskog konja
pri čemu bih kreirao dnevnu vežbu autentičnosti i ranjivosti.
Odgovor je neverovatan.
Pun je odobravanja, dirljivosti,
svakog dana dobijam tone ljubavi i publiciteta i pozitivnih poruka.
Ali je sve to od određene demografije:
žena.
(Smeh)
Ovo je stvarno.
Zašto me prate samo žene?
Gde su muškarci?
(Smeh)
Pre oko godinu dana postavio sam ovu sliku.
Nakon toga sam listao neke komentare
i primetio da je jedna od mojih ženskih fanova označila svog dečka na slici,
a njen dečko je odgovorio:
„Molim te prestani da me označavaš na gej sranju.
Hvala”.
(Smeh)
Jer vas biti gej čini manje muškarcem, zar ne?
Duboko sam udahnuo
i odgovorio.
Rekao sam,
vrlo učtivo, da sam samo znatiželjan,
jer sam na istraživanju muževnosti,
i želim da znam zašto se moja ljubav prema ženi
kvalifikuje kao gej sranje.
A zatim sam rekao, iskreno samo želim da naučim.
(Smeh)
Momentalno mi je odgovorio.
Mislio sam da će me psovati, ali se on zapravo izvinio.
Rekao mi je da, dok je rastao,
javni izlivi emocija su bili gledani s prezirom.
Rekao mi je da se rve i bori sa svojim egom,
i koliko voli svoju devojku
i koliko joj je zahvalan za strpljenje.
A onda nekoliko nedelja kasnije
pisao mi je ponovo.
Ovog puta mi je poslao sliku
sebe na kolenu, kako prose svoju devojku.
(Aplauz)
I rekao je samo „Hvala”.
Bio sam ovaj momak.
Razumem ga.
Vidite, javno, on je samo igrao svoju ulogu,
odbijanje ženstvenosti, zar ne?
Ali je potajno čekao dozvolu da se izrazi,
da ga vide, čuju,
i samo mu je trebao drugi muškarac
koji ga smatra odgovornim i kreira bezbedni prostor u kome oseća,
i transformacija je bila momentalna.
Volim ovo iskustvo,
jer mi je pokazalo da je transformacija moguća
čak i preko direktnih poruka.
Pa sam želeo da otkrijem kako da doprem do više muškaraca,
ali naravno nijedan me nije pratio.
(Smeh)
Pa sam sproveo eksperiment.
Počeo sam da postavljam više stereotipski muževne stvari -
(Smeh)
Poput mojih izazovnih treninga, planova za obrok,
mog puta ka zaceljenju tela nakon povrede.
I pogodite šta se desilo?
Muškarci su počeli da mi pišu.
A zatim, ni od kuda, prvi put u mojoj karijeri
pozvao me je muški fitnes magazin
i rekli su da žele da pišu o meni kao jednom od revolucionara.
(Smeh)
Da li je to zaista bilo revolucionarno?
Ili samo prilagodljivo?
I u tome je problem.
Potpuno je kul da me muškarci prate
kada govorim o muškim stvarima
i prilagođavam se rodnim normama.
Ali ako govorim o tome koliko volim svoju ženu
ili svoju ćerku ili 10 dana starog sina,
kako verujem da je brak izazovan ali divan,
ili kako se kao muškarac borim sa dismorfijom tela,
ili ako promovišem jednakost polova, pojavljuju se samo žene.
Gde su muškarci?
Prema tome muškarci, muškarci, muškarci,
muškarci!
(Aplauz)
Razumem.
Dok rastemo izazivamo jedni druge.
Moramo biti najopasniji,
najjači, najhrabriji muškarci.
I za mnoge od nas, uključujući i mene, naši identiteti su umotani
u to da li se ili ne na kraju dana osećamo
kao dovoljno muško.
Ali imam jedan izazov za vas, momci,
jer muškarci vole izazove.
(Smeh)
Izazivam vas da vidite da li možete
iskoristiti iste kvalitete
za koje osećate da vas čine muškarcima
da biste zašli dublje u sebe.
Vašu snagu, hrabrost, čvrstinu.
Da li možemo da ih redefinišemo i upotrebimo ih za istraživanje svojih srca?
Da li ste dovoljno hrabri
da budete ranjivi?
Da se obratite drugom muškarcu za pomoć?
Da skočite glavom u svoj sram?
Da li ste dovoljno jaki da budete osećajni,
da plačete i kada vas boli
i kada ste srećni,
čak i ako zato izgledate slabi?
Da li ste dovoljno sigurni u sebe
da slušate žene u svom životu?
Da čujete njihove ideje i rešenja?
Da zadržite njihovu mržnju
i zapravo im verujete
čak i kada je to što govore protiv vas?
I da li ćete biti dovoljno muško
da se suprotstavite drugim muškarcima kada čujete „priče iz svlačionice”,
kada čujete priče о seksualnom zlostavljanju?
Kada čujete svoje drugare kako su je zgrabili za dupe ili napili,
da li ćete zaista ustati i nešto uraditi
da jednog dana ne bismo živeli u svetu
u kome žena mora rizikovati sve
i istupiti da bi izgovorila „ja takođe”?
(Aplauz)
Ovo su ozbiljne stvari.
Morao sam da zaista, iskreno sagledam
načine na koje sam nesvesno povređivao žene u svom životu,
i grozno je.
Moja žena mi je rekla da sam se ponašao na određeni način koji ju je povređivao
i nisam ga ispravljao.
Naime, ponekad kada bi pričala
kod kuće ili u javnosti,
ja bih je prekinuo u pola rečenice i završio njenu misao.
Odvratno je.
Najgore je što apsolutno nisam imao pojma da sam to radio.
Bilo je nesvesno.
I evo me ovde, igram svoju ulogu,
pokušavajući da budem feminista,
pojačavajući glasove žena širom sveta,
a kod kuće
koristim svoj glasniji glas da ućutkam ženu koju volim najviše na svetu.
Tako da sam sebi morao
da postavim teško pitanje:
da li sam dovoljno muško
da jednostavno ućutim i slušam?
(Smeh)
(Aplauz)
Moram biti iskren. Voleo bih da to nije dobilo aplauz.
(Smeh)
Momci,
ovo je stvarno.
A ja sam ovim samo zagrebao površinu,
jer što dublje idemo, sve je ružnije, garantujem vam.
Nemam vremena da se bavim pornografijom i nasiljem nad ženama
ili podeli obaveza u kući,
ili platnoj polnoj diskriminaciji.
Ali verujem da nam je, kao muškarcima
vreme da gledamo van svojih privilegija
i priznamo ne samo da smo deo problema.
Drugari, mi jesmo problem.
Stakleni plafon postoji jer smo ga mi postavili,
i ako želimo da budeo deo rešenja,
onda reči nisu više dovoljne.
Postoji Baha'i izreka koju volim i sa kojom sam odrastao.
Ona kaže da „svet čovečanstva poseduju dva krila,
muško i žensko.
Sve dok ova dva krila nisu jednaka po snazi,
ptica neće leteti”.
Prema tome žene,
u ime muškaraca širom sveta
koji se osećaju slično kao ja,
molim vas oprostite nam
za svaki put kada se nismo oslonili na vašu snagu.
I sada želim da vas zamolim dа nam zvanično pomognete
jer ovo ne možemo sami.
Mi smo muškarci. Zabrljaćemo.
Reći ćemo pogrešnu stvar. Slušaćemo selektivno.
Više je nego verovatno da ćemo vas uvrediti.
Ali ne gubite nadu.
Ovde smo samo zbog vas,
i kao vi, mi muškarci moramo ustati i postati vaši saveznici
jer se borite
protiv prilično svega.
Potrebna nam je vaša pomoć u prihvatnju ranjivosti
i strpljivost sa nama
jer smo na ovom vrlo, vrlo dugom putu
od naših glava do naših srca.
I konačno roditeljima:
umesto da učimo svoju decu
da budu hrabri dečaci i lepe devojčice,
da li možda možemo da ih samo naučimo kako da budu dobri ljudi?
Vratimo se na mog tatu.
Odrastajući, da, kao i svaki dečak, imao sam svoje probleme,
ali sada shvatam da zahvaljujući njegovoj osećajnosti
i emocionalnoj inteligenciji
ja sada mogu da stojim ovde i pričam sa vama.
Sada shvatam da prezir koji sam prema njemu osećao nije imao veze sa njim.
Imao je veze samnom i mojom željom da budem prihvaćen
i igram ulogu koja mi nikada
nije bila namenjena.
I iako me moj tata možda nije naučio da koristim šake,
naučio me je da koristim srce,
a za mene ga to čini više muškarcem nego bilo šta.
Hvala.
(Aplauz)