Pozorište je važno zato što je demokratija važna.
Pozorište je suštinski umetnički oblik demokratije,
a to znamo jer su oboje rođeni u istom gradu.
U kasnom VI veku pre nove ere,
ideja o zapadnoj demokratiji je rođena.
Radilo se, naravno,
o krajnje parcijalnoj i faličnoj demokratiji,
ali zamisao da bi moć trebalo da proizlazi iz saglasnosti onih kojima se vlada,
da bi moć trebalo da potiče sa dna ka vrhu,
a ne obrnuto,
rođena je u toj deceniji.
A u toj istoj deceniji, neko - legenda kaže neko po imenu Tespid -
izumeo je ideju dijaloga.
Šta znači izumeti dijalog?
Pa, znamo da je dionizijski festival okupljao
sve građane Atine
na padini Akropolja,
i slušali bi muziku, posmatrali bi ples
i pripovedali bi im priče kao deo dionizijskog festivala.
A pripovedanje je prilično nalik onome što se trenutno dešava:
stojim ovde gore,
centralni sam autoritet
i razgovaram s vama.
A vi sedite zavaljeni i primate ono što vam govorim.
I možete da se ne slažete s tim, možete da me smatrate za nepodnšljivu budalu,
možete da se na smrt dosađujete,
ali taj dijalog se uglavnom dešava u vašoj sopstvenoj glavi.
Ali, šta se desi ako se, umesto da ja govorim vama,
a Tepsid se dosetio ovoga,
prosto okrenem za 90 stepeni nalevo
i razgovaram sa drugom osobom koja je na sceni sa mnom?
Sve se menja
jer u tom trenutku ja ne posedujem istinu;
ja sam lik sa mišljenjem.
I razgovaram s nekim drugim.
I znate šta?
Ta druga osoba takođe ima mišljenje,
a, setite se, radi se o drami, sukobu - druga osoba se ne slaže sa mnom.
Imamo sukob između dve tačke gledišta.
A teza iza toga glasi da istina jedino može da izraste
iz sukoba različitih tački gledišta.
Istinu ne poseduje bilo koji pojedinac.
A ako verujete u demokratiju, morate da verujete u to.
Ako ne verujete u to, autokrata ste koji trpi demokratiju.
Međutim, to je osnovna teza demokratije,
da sukob različitih tačaka gledišta vodi do istine.
Šta se još dešava?
Ne tražim od vas da sedite zavaljeni
i da me slušate.
Tražim od vas da se nagnete napred
i zamislite moju tačku gledišta -
kako ovo izgleda meni i kakav je osećaj biti lik kao ja.
A onda tražim od vas da promenite mišljenje
i da zamislite kako se oseća druga osoba koja govori.
Tražim od vas da ispoljite empatiju.
A zamisao da istina potiče iz sudara različitih ideja
i emotivna snaga empatije
su nužna sredstva za demokratsku pripadnost.
Šta se još dešava?
Uistinu, treća stvar ste vi,
sama zajednica, publika.
A znate iz ličnog iskustva da, kada pođete u bioskop,
ušetate u bioskopsku salu, a ako je prazna, oduševljeni ste,
jer se ništa neće preprečiti između vas i filma.
Možete da se razbaškarite, podignete noge preko sedišta,
jedete kokice i prosto uživate.
Međutim, ako ušetate u pozorište
i vidite da je sala polupuna,
pokunjite se.
Istog trena se razočarate
jer bili toga svesni ili ne,
došli ste u to pozorište
kako biste bili deo publike.
Došli ste radi kolektivnog iskustva
smejanja zajedno, plakanja zajedno, zaustavljanja daha zajedno
zbog onoga što sledi.
Možda ste ušetali u pozorište kao pojedinačni potrošač,
ali ako pozorište odradi svoj posao,
išetali ste sa utiskom sebe kao dela celine,
dela zajednice.
To je ugrađeno u DNK mog umetničkog oblika.
Dve i po hiljade godina kasnije, Džo Pap je odlučio
da kultura treba da pripada svima u Sjedinjenim Američkim Državama
i da je njegova dužnost da pokuša da ostvari to obećanje.
Osnovao je „Besplatnog Šekspira u parku“.
A „Besplatni Šekspir u parku“ je zasnovan na krajnje prostoj ideji,
ideji da bi najbolje pozorište, najbolja umetnost koju možemo da stvorimo
trebalo da je za sve i da pripada svima,
i dan-danas
svake letnje večeri u Central parku
poređa se 2 000 ljudi
kako bi posmatrali najbolje pozorište koje možemo da pružimo besplatno.
Ne radi se o komercijalnoj razmeni.
Godine 1967, 13 godina nakon što je to shvatio,
shvatio je još nešto,
a to je da demokratski krug nije bio dovršen
pukim pružanjem klasika narodu.
Zapravo smo morali da dozvolimo ljudima da stvaraju sopstvene klasike
i da preuzmu scenu.
Pa je 1967. godine
Džo otvorio Narodno pozorište u centru Njujorka na Astor plejsu,
a prva predstava koju je producirao je bila svetska premijera „Kose“.
To je prva stvar koju je ikad postavio, a da nije Šekspir.
Klajv Barns iz „Tajmsa“ je rekao da se činilo kao da je g. Pap uzeo metlu
i pomeo sve otpatke sa ulica u Ist Vilidžu
na scenu Narodnog.
(Smeh)
Nije to mislio kao kompliment,
ali Džo je izjavu stavio u predvorje; bio je silno ponosan na nju.
(Smeh) (Aplauz)
A ono što je Narodno pozoriše postiglo narednih godina sjajnim predstavama poput:
„Za obojene devojke koje su razmatrale samoubistvo / Kad je duga dovoljna“,
„Stih napeva",
i - ovo je najizvanredniji primer kog mogu da se setim:
divlji izliv besa Lerija Kramera o krizi zbog side:
„Normalno srce".
Jer kad je Džo izveo tu predstavu 1985. godine,
više informacija o sidi je bilo
u kritici Frenka Riča iz „Njujork Tajmsa“
nego što je „Njujork Tajms“ objavio o tome u prethodne četiri godine.
Leri je zapravo menjao dijalog o sidi,
pišući ovu dramu,
a Džo producirajući je.
Blagosloven sam sudelovanjem i radom na „Anđelima u Americi“ Tonija Kušnera,
a radeći na toj predstavi, kao i na „Normalnom srcu",
mogli smo da vidimo kako se kultura menja,
a za to nije krivo bilo pozorište,
ali pozorište je odradilo svoj deo
da bi se izmenilo značenje toga kako je biti gej u SAD-u.
I ja sam beskrajno ponosan na to.
(Aplauz)
Kada sam 2005. godine preuzeo Džoov stari posao u Narodnom,
shvatio sam da je jedan od naših problema to što smo žrtva sopstvenog uspeha,
a to je: „Šekspir u parku“ je osnovan kao pristupni program,
a trenutno se radi o jednoj od karata koje je najteže nabaviti u Njujorku.
Ljudi spavaju napolju po dve noći da bi pribavili te karte.
Šta se postizalo time?
To je eliminisalo 98 procenata populacije
od samog razmatranja da prisustvuju.
Pa smo nanovo osnovali pokretne jedinice
i nosili smo „Šekspira“ u zatvore, u prihvatilišta za beskućnike,
u mesne zajednice u svih pet delova Njujorka,
pa čak i u Nju Džerzi i okrug Vestčester.
A program nam je dokazao nešto što smo intuitivno znali:
potreba ljudi za pozorištem je jednako moćna
kao i žudnja za hranom ili pićem.
Program je postigao neverovatan uspeh i nastavili smo ga.
A zatim je tu bila još jedna prepreka za koju smo shvatili da je ne savlađujemo,
a radi se o prepreci učestvovanja.
A zamisao, rekli smo, glasi:
kako da pretvorimo pozorište iz robe, predmeta,
nazad u ono što ono jeste -
skup odnosa među ljudima?
I pod vođstvom sjajnog Lira Debesonea,
započeli smo program Narodnog dela,
koji sada svakog leta producira
te beskrajne šekspirovske muzičke svečanosti,
gde glumci i muzičari, dobitnici nagrade Toni,
stoje rame uz rame sa dadiljama i kućnim pomoćnicima
i vojnim veteranima, a od skora i sa zatvorenicima;
amateri i profesionalci
nastupaju zajedno na istoj sceni.
I nije to tek sjajan socijalni program;
radi se o najboljoj umetnosti koju izvodimo.
A njena teza je da umetnost nije nešto
što poseduje nekolicina.
Umetnost je urođena nama kao ljudskim bićima.
Samo što neki od nas uspeju da je upražnjavaju mnogo više u životu.
A onda povremeno -
(Aplauz)
dobijete čudo poput „Hamiltona“,
Lin Manuelovu izvanrednu novu verziju priče o osnivanju ove države
kroz oči jedinog oca osnivača koji je bio imigrantsko kopile i siroče
iz Zapadnih Indija.
A Lin je radio
baš ono što i Šekspir.
Uzimao je glasove naroda, jezik naroda,
uzvisivao ga je do stiha,
a radeći to
oplemenjivao je jezik
i oplemenjivao je ljude koji su govorili taj jezik.
A dodeljujući uloge u predstavi u potpunosti crnim i smeđim ljudima,
Lin nam je saopštavao,
oživljavao je u nama
naše najveće težnje za Sjedinjene Države,
naše bolje anđele Amerike,
naš doživljaj toga šta bi ova država mogla da bude,
o inkluziji koja je bila u srcu američkog sna.
I oslobodila je talas patriotizma u meni
i u našoj publici,
a ispostavilo se da je apetit za tim neutaživ.
No, to je imalo i drugu stranu i time želim da završim,
i to je poslednja priča o kojoj želim da govorim.
Neki od vas su možda čuli da je potpredsednik Pens
došao da gleda „Hamiltona“ u Njujorku,
a kada je došao, neki od mojih sugrađana Njujorčana su ga izviždali.
I on je prelepo rekao:
„Tako zvuči sloboda.“
A na kraju predstave,
čitali smo nešto što smatram veoma uviđajnom izjavom sa scene
i potpredsednik Pens je to saslušao,
ali to je pokrenulo određenu količinu besa, oluju na Tviteru,
kao i bojkot „Hamiltona“ na internetu
od strane zgroženih ljudi koji su osećali
da smo se prema Pensu poneli sa nepoštovanjem.
Razmotrio sam bojkot i rekao: „U nečemu grešimo ovde.“
Svi ovi ljudi koji su potpisali peticiju za bojkot
ionako nikad ne bi ni videli „Hamiltona“.
Nikad ne bi stigao u grad u njihovoj blizini.
Ako bi stigao, oni ne bi mogli da priušte ulaznicu,
a ako bi mogli da priušte ulaznicu, nisu imali vezu
da pribave tu ulaznicu.
Nisu bojkotovali nas;
mi smo bojkotovali njih.
A ako pogledate crvenu i plavu izbornu mapu Sjedinjenih Država,
i ako bih vam rekao:
„Oh, plavom su označene
sve veće neprofitne institucije kulture“,
govorio bih vam istinu.
Verovali biste mi.
Mi iz kulture smo uradili tačno ono što je ekonomija,
što je obrazovni sistem, što je tehnologija učinila,
a to je da smo okrenuli leđa velikom delu države.
Stoga moramo da nastavimo sa idejom inkluzije.
Sledeće jeseni, šaljemo na turneju
produkciju briljantne predstave Lin Notaž, koja je dobila Pulicera: „Znoj“.
Godine istraživanja u Redingu u Pensilvaniji su je navele
da napiše dramu o deindustrijalizaciji Pensilvanije,
šta se desilo kad je otišao čelik,
bes koji je oslobođen,
tenzije koje su oslobođene,
rasizam koji je oslobođen
zbog gubitka poslova.
Uzećemo tu predstavu i s njom idemo na turneju
u ruralne okruge u Pensilvaniji,
Ohaju, Mičigenu,
Minesoti i Viskonsinu.
Udružujemo se sa mesnim organizacijama tamo kako bismo se postarali
ne samo da ćemo dopreti do ljudi do kojih pokušavamo da dopremo,
već i da ćemo otkriti načine da ih saslušamo
i kažemo: „Kultura je tu i za vas.“
Jer -
(Aplauz)
mi iz industrije kulture,
mi iz pozorišta,
nemamo pravo da kažemo da ne znamo šta je naša dužnost.
Ona je u DNK našeg umetničkog oblika.
Naša dužnost je „da držimo nešto nalik ogledalu prirodi;
da pokažemo preziru njegov lik,
da pokažemo vrlini njenu pojavnost,
a samom našem dobu njegov oblik i pritiske.“
Naša dužnost je da Americi pokažemo viziju
koja pokazuje ne samo to ko smo svi mi pojedinačno,
već onu koja nas zakiva nazad u zajedništvo gde treba da budemo,
u osećaj jedinstva,
osećaj punoće,
osećaj toga ko smo mi kao država.
To je ono što bi pozorište trebalo da radi
i to moramo da pokušamo da radimo što bolje možemo.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)