Před několika lety
se u mojí maminky projevila revmatoidní artróza.
Opuchly jí zápěstí, kolena i prsty a ochromily ji chronickou bolestí.
Musela zažádat o invalidní důchod.
Přestala chodit do naší mešity.
Pro samou bolest si po ránu někdy ani nevyčistila zuby.
Chtěl jsem jí pomoct.
Ale nevěděl jsem jak.
Nejsem lékař.
Zato jsem historik dějin medicíny.
A tak jsem začal studovat dějiny chronických bolestí.
V archivech Kalifornské univerzity je na tohle téma
celá sbírka.
Našel jsem tam fantastický příběh
o muži, který od bolesti zachránil, ba přímo vysvobodil, milióny lidí.
Lidí jako moje máma.
A přesto jsem ho neznal.
Nebyly o něm žádné knihy ani hollywoodské filmy.
Jmenoval se John J. Bonica.
Ale na začátku našeho příběhu
byl známější jako Johnny "Bull" Walker.
Bylo to v létě roku 1941.
Do městečka Brookfieldu v New Yorku právě zavítal cirkus.
Přihrnuly se davy natěšené na provazochodce a klauny,
a kdoví, možná uvidí i lidskou dělovou kouli.
Přišli se podívat i na siláka Johnnyho "Bulla" Walkera,
svalnatého surovce, co vás složí za dolar.
Onoho dne však z cirkusových tlampačů
zaznělo hlášení.
U klece divokých zvířat je naléhavě třeba doktor.
Krotiteli lvů se něco stalo.
Vrcholné číslo se nepovedlo
a krotitelova hlava uvízla ve lví tlamě.
Nemohl dýchat.
Publikum zděšeně přihlíželo,
jak bojuje a padá do mdlob.
Když lev konečně povolil čelisti,
krotitel se sesul na zem, jako mrtvola.
Za několik minut však přišel k sobě
a viděl nad sebou známou postavu.
Byl to "Bull" Walker.
Silák dal krotiteli umělé dýchání a zachránil mu život.
Nikdo to nevěděl,
ale silák studoval třetím rokem medicínu.
Přes léto si u cirkusu vydělával na školu,
ale držel to v tajnosti.
Měl být surovcem, padouchem,
ne dobrotivým študákem.
Jeho tajemství neznali ani spolužáci z medicíny.
Jak sám věděl: "Sportovec je automaticky natvrdlej trouba."
A tak jim o cirkusu neřekl.
Ani o tom, že po večerech a o víkendech profesionálně zápasí.
Používal pseudonymy jako "Bull" (Býk) Walker
nebo "Masked Marvel" (Zázrak v masce).
Držel to v tajnosti dokonce i poté,
co vyhrál titul mistra světa
ve středně těžké váze.
A tak vedl John J. Bonica po léta dva souběžné životy.
Byl zápasník;
a byl lékař.
Hrál zlého;
ale byl hrdina.
Způsoboval bolest,
a také ji léčil.
Během následujících padesáti let
zásluhou oněch neslučitelných identit
vytvořil nový způsob, jak přistupovat k bolesti.
Změnil moderní medicínu tak zásadně,
že jej časopis "Time" prohlásil za "otce zakladatele" v oboru léčby bolesti.
Ale to přišlo až později.
V roce 1942 Bonica graduoval a oženil se s Emmou,
s dívkou, s níž se před lety seznámil na jednom ze svých zápasů.
S tajnými zápasy neskončil. Nemohl.
Za praxi v nemocnici sv. Vincence nic neměl.
Jako mistr světa se účastnil velkých zápasů,
třeba i v Madison Square Garden,
proti zvučným soupeřům,
jako byl Everett "Blonde Bear" Marshall
či trojnásobný mistr světa Angelo Savoldi.
Zápasy se na něm podepisovaly.
Vykloubil si kyčle; měl zlomená žebra.
Jednou mu soupeř poškrábal tvář,
až měl jizvu jako Al Capone.
V práci to poté zakrýval chirurgickou rouškou.
Dvakrát se Bonica ocitl na operačním sále s okem tak podlitým,
že na něj neviděl.
Ale nejhůř dostaly zabrat jeho květákové uši.
Připadalo mu, že má na hlavě dva tenisáky.
Bolesti v jeho životě stále přibývalo.
Jednoho dne byl ve své nemocnici svědkem porodu své ženy.
Lapala po dechu a zjevně trpěla hroznou bolestí.
Porodník přivolal asistenta,
aby jí podal proti bolesti éter.
Asistent byl však nezkušený mladík,
byl nervózní, a podávaným éterem
podráždil Emmě hrdlo.
Ta začala zvracet, dusit se a modrat.
Přihlížející Bonica asistenta odstrčil
a vyčištěním dýchacích cest
zachránil život své ženě i nenarozené dceři.
Od toho okamžiku se rozhodl zasvětit svůj život anesteziologii.
Pro ženy při porodu později vyvinul epidurální anestezii.
Ale než se mohl věnovat porodnictví,
musel nastoupit vojenskou službu.
V době vylodění v Normandii
se Bonica ocitl ve vojenské nemocnici
poblíž Tacomy.
Se 7.700 lůžky šlo o jednu z největších vojenských nemocnic v Americe.
Bonica měl na starosti veškeré léky na bolest.
Bylo mu teprve 27.
Měl spoustu pacientů a mezi nimi i případy,
jež odporovaly všemu, co se učil.
Bolest měla být, v pozitivním smyslu, varovným signálem,
jímž tělo avizuje své poškození, například zlomeninu.
Jenže v některých případech,
třeba u pacientů s amputovanou nohou,
bolest přetrvávala, i když tu bolavá noha již nebyla.
Proč varovný signál neustal, když byl zdroj bolesti odstraněn?
V některých případech ani nebylo patrné poškození tkáně,
a přesto pacienta trápila bolest.
Bonica oslovil všechny nemocniční odborníky: chirurgy,
neurology, psychiatry a mnoho dalších.
Chtěl znát jejich názor.
Během oběda začal pořádat skupinová setkání.
Jako by vytvářel tým odborníků na boj s bolestí.
Takhle se bolesti dosud nikdo nevěnoval.
Pak se pustil do knih.
Prošel si všechny lékařské příručky
a pečlivě prošel veškeré zmínky o bolesti.
Ze 14.000 stran, jež přečetl,
obsahovalo slovo 'bolest' sedmnáct a půl z nich.
Sedmnáct a půl.
O tom, co každého nejvíc trápí a frustruje na tom, že je pacient.
Bonica byl v šoku. Cituji jeho slova:
"Co si z tohohle mám sakra vzít?
O tom, co je z pohledu pacienta nejdůležitější,
se vůbec nemluví."
A tak o tom dalších osm let mluvil Bonica.
Psal o tom, aby doplnil chybějící stránky.
Napsal knihu později označovanou jako "Bible bolesti".
Představil v ní nové strategie,
nové léčebné postupy s pomocí obstřiků.
Navrhl novou instituci, centrum pro léčbu bolesti,
k níž ho inspirovaly odborné debaty u obědů.
Jeho kniha však byla především
emotivním apelem na medicínu.
Zoufalou výzvou, aby lékaři brali v životech pacientů
bolest vážně.
Redefinoval poslání medicíny.
Cílem už nebylo postarat se o pacienta,
ale postarat se o jeho pohodlí.
Svou vizi prosazoval desítky let,
než se v polovině 70. let konečně ujala.
Po celém světě se vyrojily stovky center pro léčbu bolesti.
V tom okamžiku však došlo k tragickému zlomu.
Zápasnická kariéra Bonicu dostihla.
Už přes 20 let nebyl v ringu,
ale 1.500 zápasů z dřívějška mu zhuntovalo tělo.
Ještě jako padesátník začal trpět těžkou osteoartrózou.
Během následujících 20 let podstoupil 22 chirurgických zákroků,
včetně čtyř operací páteře
a celé série výměn kyčelního kloubu.
Měl potíže zvednou paži, otáčet krkem.
Nedokázal chodit bez hliníkových berlí.
Z jeho přátel a bývalých studentů se stali jeho lékaři.
Jeden z nich poznamenal, že tolik obstřiků
nedostal nikdo na celé planetě.
Ještě více vystupňoval svůj workoholismus,
pracoval 15-18 hodin denně.
Tím, že od bolesti pomáhal ostatním, ulevoval i sám sobě.
"Kdybych neměl tolik práce," řekl jednomu novináři,
"byl bych už nejspíš na vozíčku."
Během služební cesty na Floridu začátkem 80. let
se Bonica nechal svým bývalým studentem zavést do Tampy.
Projeli okolo palem a zastavili u starého domu,
v jehož garáži se skrývaly obří stříbřité kanóny.
Dům patřil rodině Zacchiniových,
smetánce americké cirkusové scény.
Před desítkami let je Bonica sledoval,
jak se s brýlemi a ve stříbrných oděvech
průkopnicky nechali vystřelit z kanónu.
Teď už byli, stejně jako on, v penzi.
Nikdo z té generace už nežije, ani Bonica.
A tak nevíme, o čem si ten den povídali.
Rád si to ale představuji.
Silák se po letech setkává s kolegy; předvádějí si staré i nové šrámy.
Možná jim Bonica dal pár lékařských rad.
Možná jim řekl to, co později uvedl i ve svých memoárech,
totiž že cirkus i zápasení hluboce formovaly jeho život.
Bonica poznal bolest zblízka.
Pociťoval ji. Prožíval ji.
A proto si nemohl nevšímat bolesti u ostatních.
Díky své empatii vymyslel celý nový obor.
Hlavně jeho zásluhou začala medicína brát bolest
jako specifický problém.
Ve svých memoárech
Bonica uvedl, že bolest
je nejsložitější lidský prožitek.
Že se týká vaší minulosti i přítomnosti,
vašeho společenského života, vaší rodiny...
O Bonicovi to určitě platilo.
Ale platí to i o mojí mamince.
Lékaři mají tendenci brát moji mámu
jako pacientku na plný úvazek.
Jako ženu, která zkrátka tráví dny v čekárnách.
Někdy do toho zabřednu a vidím ji tak také.
Ale díky Bonicově bolesti, v níž se zračila plnost jeho života,
jsem si začal vybavovat, co se zračí v bolesti mé matky.
Než jí opuchly prsty,
psala jimi na psacím stroji,
protože pracovala jako personalistka.
Připravovala jimi samosu pro celou mešitu.
Když jsem byl malý, stříhala mi jimi vlasy,
utírala nos,
zavazovala tkaničky.
Děkuji.
(potlesk)