När jag reser
tar jag alltid med mig en liten metallbox av Altoid-mintpastiller,
för efter ett fyra timmar långt flyg kl 7 på morgonen har alla dålig andedräkt,
så nästan vem som helst är villig att ta emot en mintpastill
från muslimen på flygplanet.
(Skratt)
Och jag vet att jag har lyckats när grannen vänder sig om och frågar:
"Vad heter du då?"
Ni förstår, även om det fanns en elefant i rummet,
så skulle jag vara elefanten i rummet.
(Jubel) Just det!
När en elefant erbjuder mintpastiller i ett flygplan
förstår jag att det inte alltid är lätt att ta emot,
så när den modiga till slut ställer vad-heter-du frågan,
försöker jag göra det värt besväret.
(Skratt)
Jag heter Amal.
Det betyder "hopp" på arabiska.
För det mesta är jag servitör på familjeresturangen i Damaskus,
en heltidsstuderande universitetsstudent med råge,
ska plugga juridik, är världsresenär, elva länder.
Mitt namn är att jag har framfört poesi i åtta av dessa.
(Jubel) (Applåder)
Internationell spoken word-poet, oursäktande muslimsk kvinna.
Syrier, amerikan, hijabi, aktivist, förespråkar social rättvisa.
Mitt namn är skrivare, lärare, Colorado-född Mile High baby!
(Skratt)
(Applåder)
Men på flygplatsen heter jag alltid slumpmässig kontroll.
(Skratt)
Och på gatorna, där är jag en terrorist,
neger, turbannisse, förtryckt,
och på nyheterna är vi ISIS,
jihadister,
misstänkta,
radikala.
Där är jag: "Kan din muslimska granne vara en extremist?"
Min mor, som bär slöjan, den islamiska huvudbonaden,
blir ofta kallad: "återvänd till ditt hemland",
men hon är från Iowa!
(Skratt)
Och hennes smeknamn är Lisa Pizza.
(Skratt)
Och det tar inte mer än ett par frågor
för att komma fram till att hennes land är Council Bluffs majsfält.
(Skratt)
Men, hur skulle någon veta utan att fråga?
Man brukar säga att den kortaste vägen mellan två människor är en historia.
Jag utvecklar detta genom att säga att det största avståndet du kan resa
under kortast tid är genom att fråga någon om deras namn.
Hur vi döper oss själva reflekterar vilka vi är,
våra uttalanden, familjehistorier, saker vi tror på,
de moraliska pelarna vi stödjer oss på, våra hem, kulturer, förändringar.
Som hur Mohammed blev Mo eller hur Lisa Pizza blev Iman.
Och hur vi döper andra, och hur, om, vi tillåter andra att namnge sig själva
är en reflektion över våra egna uttalanden,
av vår mod, och vår rädsla.
Formbarheten av en persons historia måste avgöras av en själv,
komma från individens läppar,
inte nyhetsankaren, inte en megafon,
inte ens slöjan som täcker hennes huvud eller melaninet i hans hud,
för ingen kan tala för miljarder av människor med ett andetag,
förutom när man ber,
och oftast när vi generaliserar är det inte på grund av att vi ber.
Och när vi inte frågar om deras namn frågar vi inte heller om deras historia.
I massmedias världar och med hejdlösa missförstånd
är det svårt för oss, inklusive mig själv,
att bryta ner alla de skrämmande berättelser som vi hör.
Ibland, istället för att isolera och individualisera dem,
tenderar vi att måla en grupp människor med en bred borste,
tills plötsligt alla med en slöja på är en turbannisse som behöver befrias,
eller alla med vit hud är rasister,
eller alla mörkhyade är en faderlös nigger,
och alla som liknar min far kommer att spränga flygplanet,
eller om mördaren hade ljus hy, är han bara en mentalt bräcklig ensamvarg.
Och vi kommer till punkten
då vi inte känner behovet av att fråga vad personen heter,
för vi har redan döpt dem.
I Europa pågår just nu ett enormt namnbyte
som helt har förändrat det humanitära ansvaret.
Länder deporterar flyktingar,
men när vi tittar på nyheterna,
kallas dessa flyktingar för migranter.
För låt oss inse det, att deportera migranter låter rimligare
än att deportera individer som tvingats lämna sina hemländer
på grund av förföljelse, krig och våld -
det som FN definierar som en flykting.
(Applåder)
Och genom att namnge personer på detta vis,
har vi tillskrivit dem ett val istället för en omständighet,
en ekonomisk vinst i stället för förtvivlan att fly från en krigszon.
Dessa små är flyktingar, inte migranter.
Jag tog det här fotot förra året i ett flyktingläger
vid den syrisk-turkiska gränsen, och i motsats till vad folk tror
är de inte giftiga.
De är inte här för att stjäla vår demokrati
eller för att ta över våra grannskap.
De är människor,
familjer som önskar att de kunde åka hem
men har varit tvungna att skapa ett hem någon annanstans.
Och vi har kommit till punkten där ordet "migrant"
i huvudsak betyder högar av bruna, utländsktalande människor,
och vi glömmer till slut att det fanns en punkt där vissa människor
skulle ha ansett att de som såg ut så här
är migranter också.
(Applåder)
Är inte det så?
(Applåder)
Och det är i denna glömska som vi antar,
monopoliserar på människors berättelser, tillskriver dem ras, social klass,
religioner, kläder till de namn vi valde för dem.
Terrorism är tyvärr ett fint modernt exempel.
Under de senaste åren
har så mycket våld spridits över vårt land
men när du tittar på nyheterna finns det alltid en specifikation
om huruvida terrorism var inblandat eller inte,
vilket jag tror att vi alla vet betyder att mördaren såg ut så här.
[En arab]
Som...
(Skratt)
Han är en snygging!
Vilket måste betyda...
(Skratt)
Vilket måste innebära att mördaren självklart lovar sin trohet till detta.
[ISIS]
Eller hur?
Men rätta mig om jag har fel, nyheterna tenderar faktiskt att vara lite annorlunda
när terroristen ser ut så här.
[Robert Dear, Planned Parenthood-skytt]
(Applåder)
Och i slutändan har vi glömt att terrorism,
per definition,
alltid har kommit i alla former
[Ku Klux Klan]
och färger.
[Timothy McVeigh, Oklahoma City-bombaren]
(Jubel) (Applåder)
Och vad som händer när vi begränsar vissa namn till vissa bilder,
och felaktigt utesluter vissa och inkluderar andra,
är att vi stänger in en massa människor i namn som betyder "farligt",
även om de inte är ens i närheten av det.
Som när vi säger "buse" i stället för 17-årigt mörkhyat barn.
[Trayvon Martin]
När vi säger 'främmande' istället för 'invandrare'.
När vi säger "lata fattiga människor"
istället för "ojämn förmögenhetsfördelning."
När vi säger "bomb" istället för "klocka".
[Ahmed Mohammad, klockuppfinnare]
(Applåder) (Jubel)
Den här mannen heter Craig Hicks.
Han kallas ofta för en parkeringstvist,
men hans riktiga namn är en man som sköt och dödade tre amerikaner i sina hem,
sköt dem i huvudet, likt en avrättning, eftersom de var muslimer.
Hans namn är hatbrott.
Deras namn är Deah, Yusor och Razan,
en 23-, 21- och 19-åring.
Deah och Yusor blev precis man och hustru, de var nygifta,
och de tre var kända av sina nära och kära
som söner och döttrar, bröder, systrar, studenter, aktivister,
Instagrammare, skattebetalare, amerikaner.
Men nu är deras namn för unga för att ha mördats,
deras namn vilar i fred, Allah Yerhamo.
Hicks frågade inte om deras namn.
Han tilldelade dem namnen när han tilldelade var och en en kula,
benämnde dem ett hot mot sitt Amerika, och tog därför deras liv.
Detta är ett foto på Deah och Yusors bröllopsdag.
Det är så vackert.
De dödades innan de ens kunde se detta.
Studier visar att den första berättelsen under den senaste nyhetstäckningen
är den som fastnar, även om den inte är sann.
Precis som under Parisattackerna,
när det talades om att flyktingar var farliga
eftersom de hittade ett pass,
för att senare bekräfta att det inte var några syrier eller flyktingar inblandade.
Men när vi har en sån enorm vana att felbenämna människor,
är det lätt att förbise denna typ av misstag.
Och detta är ett exempel på vad som händer i en kultur med rädsla.
I ett samhälle där man inte frågar varandra om namn,
blir det till slut nyhetsuppläsare
eller mynningen på en pistol som sköter snacket.
Den 11 september 2001
gick jag i en privat islamisk K-8-skola,
och inom de första timmarna av tragedin
fick min skola två bombhot.
Ordet "terrorist" fanns inte på min stavningslista,
men alla vi barn tog upp det ganska snart efter.
Och när vi namngavs som terrorister mitt i denna masstragedi
som också påverkade oss som amerikaner,
som Dalia Mogahed sade,
var vi inte bara sörjande, utan vi var också misstänkta.
Men för några månader sedan
var jag och min väldigt vackra white-boy-liknande bror, Usama,
på museet och köpte planetariumbiljetter,
och en äldre vit man kom fram till mig och sa:
"Jag är ledsen för allt du måste gå igenom just nu.
Alla amerikaner tror inte på vad dessa gycklare säger."
(Applåder)
Ja, han använde ordet "gycklare!"
(Applåder)
Och han sa: "Jag vill att du ska veta att vi står vid er."
Om jag inte hade haft en liten bit av min identitet på huvudet,
skulle han inte ha vetat att säga mig det här.
Och fastän han inte frågade vad jag hette,
så sa han sitt eget namn.
Jag har lärt mig av erfarenhet att när någon verkligen vill veta,
så är de villiga att gå över rädslotröskeln
och få reda på att mitt namn betyder hopp.
Och sedan kommer de att ha modet att ställa de mycket viktigare frågorna
som förmodligen bara jag kan svara på, som:
"Vad är det du har på dig?
Var du tvungen att bära den?
Är alla muslimer verkligen våldsamma människor?
Säger Koranen verkligen att ni ska döda oss alla?
Kan du snälla berätta vad som händer med ISIS?"
Och dessa frågor, även om de tycks vara obekväma,
är hur jag vet att jag har blivit humaniserad,
och hur de modiga nyfikna vet att jag egentligen bara
är så skrämmande som tystnadsskräcken.
När vi träffar någon ny frågar vi vad de heter.
Vi tilldelar dem inte ett namn.
Och med det namnet får vi härkomst,
blodslinjer och dialekter, böcker och dikter,
perspektiv, krig, kamp och överlevnadshistorier.
"Vad heter du?" är ett så kort avstånd att korsa,
men när du frågar mig, oj, vännen!
Jag tar dig från Kuala Lumpur till Barcelona och Beirut.
Vi ska åka till Damaskus, Sydney, till Trinidad och Tobago.
Jag ska visa dig Mekka,
min garderob med 70-plus internationella slöjor,
gravarna av mina 31 familjemedlemmar som har dödats i Syrien,
kaféet som jag hänger på och gör mina läxor.
Men vi måste ha modet att hävda vår nyfikenhet,
gå utöver allt vi någonsin visste, allt vi någonsin fruktat.
Men det behövs två:
elefanten som erbjuder mintpastillen
och den som tar den.
(Applåder)
(Jubel)