Kad god putujem,
nosim sa sobom kutijicu mentol bombona,
jer posle četvorosatnog jutarnjeg leta svi imamo loš dah,
i skoro svako hoće da uzme bombonu
od muslimanke u avionu.
(Smeh)
Znam da sam uspela ako se sused okrene i upita:
„Pa, kako se zovete?“
Znate, čak i da se slon nalazi u prostoriji,
ja sam još uvek ona koja privlači pažnju.
(Klicanje) Da, da!
Kada vam slon ponudi bombone u avionu,
svesna sam da nije uvek lako prihvatiti,
pa kad se neko znatiželjan odvaži da me pita za ime,
pokušavam da im se to isplati.
(Smeh)
Zovem se Amal.
To je na arapskom nada.
Moje ime se uglavnom odnosi na kelnericu u porodičnom restoranu „Damaskus“,
takođe i redovnu studentkinju prava,
svetsku putnicu, obišla jedanaest zemalja.
Iza mog imena stoji izvođenje poezije u osam od tih zemalja.
(Klicanje) (Aplauz)
Međunarodna pesnikinja kroz živu reč, muslimanka bez griže savesti.
Sirijka, Amerikanka, nosim hidžab, aktivistinja, zagovornik socijalne pravde.
Moje ime označava spisateljicu, predavača, rođeno čedo Denvera u Koloradu!
(Smeh)
(Aplauz)
Međutim, na aerodromu, moje ime sugeriše nasumičnu proveru.
(Smeh)
Na ulici označava teroristu,
pustinjskog crnju, krpenoglavog, ugnjetavanu osobu,
na vestima ISIS,
džihadistu,
osumnjičenog,
radikalistu.
Moje ime povlači pitanje: ‚‚Da nije vaš muslimanski sused ekstremista?“
Mojoj mami, koja nosi hidžab, muslimansku maramu,
često kažu da se vrati u svoju zemlju,
ali ona je iz Ajove!
(Smeh)
Njen nadimak je Liza Pica.
(Smeh)
Ne treba više od par pitanja
da biste shvatili da su kukuruzna polja Kaunsil Blafsa njena domovina.
(Smeh)
Ali, kako bi to neko znao, ako ne pita?
Kaže se da je najmanja razdaljina između dva čoveka priča.
Ja ću ovo malo razraditi i reći da je najveće rastojanje koje možete preći
za najkraće vreme je ako pitate nekog za ime.
Način na koji sebe imenujemo je odraz onoga što jesmo,
našeg izjašnjavanja, porodične istorije, stvari u koje verujemo,
morala koga se pridržavamo, naših domova, kultura, preobražaja.
Kao što je Mohamed postao Mo, a Liza Pica postala Iman.
Kako nazivamo druge i dozvoljamo im da nazivaju sebe,
odraz je našeg izjašnjavanja,
naše hrabrosti i našeg straha.
Fleksibilnost nečije priče mora biti samoodređujuća,
da potiče sa usana pripovedača,
a ne voditelja, ne megafona,
ne sa marame na glavi ili melanina kože,
jer niko ne može u jednom dahu da izgovori milijarde imena,
osim u molitvi.
A često, kada generalizujemo, to nije zbog molitve.
Ako nekog ne pitamo za ime, znači da ne tražimo od njega priču.
U svetu masovnih medija i rasprostranjenih dezinformacija,
teško je bilo kome, ubrajam i sebe,
da protumači sve ove užasne priče koje čujemo.
Ponekad, umesto da ih izolujemo i individualizujemo,
skloni smo da uopštavamo ljude,
dok iznenada svako sa hidžabom
ne postane krpenoglavi koga treba osloboditi,
ili dok svaki belac ne postane rasista,
ili svako sa crnom kožom siroto crnče,
ili svako ko liči na mog oca, dići će u vazduh avion,
ili, ako je ubica svetlog tena, on je samo mentalno krhki vuk samotnjak.
Tu dolazimo do te tačke
u kojoj nikog ni ne treba da pitamo kako se zove,
jer smo ga već imenovali.
U Evropi se upravo odigrava zamena naziva ogromnih razmera,
zbog čega se potpuno transformisala humanitarna odgovornost.
Države deportuju izbeglice,
ali gledajući reportaže,
ove izbeglice se nazivaju migrantima.
Jer, da budemo iskreni, deportovanje migranata zvući umerenije
od deportovanja pojedinaca koji su prisiljeni
da pobegnu iz svoje zemlje zbog progona, rata, nasilja -
tako Ujedinjene nacije definišu izbeglice.
(Aplauz)
Nazivajući ove ljude na ovaj način,
pripisujemo im da su to sami birali, i da to nije posledica okolnosti,
kao da žele ekonomsku dobit, a ne da su očajni da pobegnu od rata.
Ovi mališani su izbeglice, a ne imigranti.
Slikala sam ih prošle godine u izbegličkom kampu
na sirijsko-turskoj granici, i nasuprot popularnom verovanju,
oni nisu opasni.
Nisu tu da bi nam oteli demokratiju ili da preuzmu naš kraj.
Oni su ljudi,
porodice koje bi htele da idu kući,
ali moraju stvoriti taj dom negde drugde.
Došli smo do toga da reč imigrant
u suštini znači gomilu tamnoputih ljudi koji govore strani jezik,
a zaboravljamo da je bilo momenata kada su neki ljudi
smatrali ovakve ljude
takođe imigrantima.
(Aplauz)
Zar ne?
(Aplauz)
Zbog ove zaboravnosti mi pretpostavljamo,
monopolizujemo njihove priče, pripisujemo njihovu rasu,
društvenu klasu, religiju i odevanje imenima koje smo im sami izabrali.
Terorizam je, nažalost, dobar savremeni primer.
Proteklih nekoliko godina,
toliko nasilja se proširilo po našoj zemlji,
ali kad gledamo vesti,
uvek se naznačava da li je umešan terorizam ili ne,
i onda, mislim da svi znamo da to znači da je ubica izgledao ovako.
[Arapski momak]
Što...
(Smeh)
Zgodan je!
Što mora da znači...
(Smeh)
Mora da se onda ubica, naravno, obavezuje na odanost ovome.
[ISIS]
Zar ne?
Ispravite me ako grešim,
ali reportaže imaju tendenciju da budu malo drugačije
kada terorista izgleda ovako.
[Robert Dier, ubica u Klinici za planirano roditeljstvo]
(Aplauz)
Na kraju zaboravljamo da se terorizam,
po svojoj definiciji,
pojavljuje u mnogim oblicima
[Kju Kluks Klan]
i bojama.
[Timoti Mekvej, bombaš iz Oklahoma Sitija)
(Klicanje) (Aplauz)
Ono što se dešava kada povežemo određena imena sa određenim slikama,
pogrešno isključivši neke, a uključivši druge,
je da smeštamo u ograničen prostor mase ljudi pod nazivom „opasni“
iako oni nisu ni blizu toga.
Kao kad kažemo „dripac“, a ne sedamnaestogodišnje crno dete.
[ Trejvon Martin]
Kada kažemo „stranac“ umesto „imigrant“.
Kada kažemo „lenji siromašni ljudi“ umesto „nejednaka raspodela bogatstva“.
Kada kažemo „bomba“ umesto „sat“.
[Ahmed Mohamed, izumitelj sata]
(Aplauz) (Klicanje)
Ovaj čovek se zove Kreg Hiks.
Često se pominje u kontekstu rasprave na parkingu,
ali on je, u stvari, čovek koji je pucao i ubio tri Amerikanca u njihovim domovima,
pucao im u glave, u stilu egzekutora, jer su bili muslimani.
Njegovo ime je „zločin iz mržnje“.
Njihova imena su Dija, Jusor i Razan,
i imali su 23, 21 i 19 godina.
Diju i Jusora su tek proglasili za muža i ženu, novopečene mladence,
a za njihove voljene oni su bili sinovi i kćeri, braća, sestre,
studenti, aktivisti, Instagrameri, poreski obveznici, Amerikanci.
Prerano su im oduzeli imena.
Njihova imena počivaju u miru, pokoj im duši.
Hiks nije pitao kako se zovu.
Dodelio im je imena onda kada je dodelio po metak svakom;
nazvao ih je pretnjom za njegovu Ameriku i usled toga im oduzeo živote.
Ovo je slika sa venčanja Dije i Jusora.
Prelepo je.
Ali, ubijeni su pre nego što su mogli da vide ovu sliku.
Istraživanja pokazuju da se u prikazu najnovijih vesti
zalepimo za prvu priču, čak iako nije istinita.
Kao prilikom napada u Parizu,
kada se govorilo da su izbeglice opasne,
jer je pronađen pasoš,
a kasnije je potvrđeno da izbeglice i Sirijci nisu bili umešani.
Kad već imamo ovu veliku naviku da ljude zovemo pogrešnim imenima,
lako previdimo ovakve greške.
Ovo je primer nečega što se dešava u kulturi straha.
U društvu gde se niko ne pita za ime,
sav razgovor se završava u ustima voditelja ili u cevi pištolja.
Jedanaestog septembra 2001. godine,
pohađala sam islamsku privatnu školu
i u prvom satu nakon tragedije,
škola je dobila dve pretnje bombom.
Do tada nisam imala reč „terorista“ u svom rečniku,
ali uskoro smo svi mi klinci to pokupili.
Kroz naše nazivanje teroristima usred masovne tragedije,
koja je pogodila i nas kao Amerikance,
po rečima Dalije Modžahed,
mi nismo bili samo ožalošćeni, već i osumnjičeni.
Međutim, pre nekoliko meseci,
ja i moj veoma zgodni brat Usama, koji liči na belog dečka,
u muzeju smo kupovali ulaznice za planetarijum,
kada mi je prišao jedan stariji beli gospodin i rekao:
„Žao mi je zbog svega što proživljavate danas.
Želim da znate da ne veruju svi Amerikanci u ono što govore ove klovnovi.“
(Aplauz)
Da, da, upotrebio je reč klovnovi!
(Aplauz)
Rekao je još: „Želim da znate da smo uz vas.“
Da nisam nosila ovo obeležje na glavi,
ne bi znao da mi kaže išta.
Iako me nije pitao za ime,
ipak mi je rekao svoje.
Shvatila sam iz iskustva da, kad neko zaista želi da sazna,
preći će prag straha
i otkriće da moje ime znači nada.
Onda će imati hrabrosti da mi postavi mnogo značajnija pitanja,
na koja verovatno samo ja znam odgovor, na primer:
„Šta ti je to na glavi?
Jesu li te primorali da to nosiš?
Jesu li svi Muslimani nasilnici?
Da li Kuran zaista kaže da nas sve ubijete?
Možeš li mi bar reći šta je sa ISIS-om?“
Uz ova pitanja, koliko god se čini da su neprijatna,
osetila sam se kao ljudsko biće,
a oni hrabri i znatiželjni su saznali
da sam strašna samo dok to podstiče strah usled ćutanja.
Kad upoznamo nekog, pitamo ga za ime.
Ne dodeljujemo ga sami.
Imenom dobijamo i poreklo,
krvnu liniju i dijalekte, knjige i pesme,
perspektive, ratove, borbe i priče o preživljavanju.
Malo treba da biste upitali: „Kako se zoveš?“,
ali, ako me pitate, brate!
Odvešću vas od Kuala Lumpura do Barselone i Bejruta.
Ići ćemo u Damask, Sidnej, Trinidad i Tobago.
Pokazaću vam Meku,
moj orman sa više od 70 marama, internacionalnih,
grobove 31 člana moje porodice koji su ubijeni u Siriji,
kafić u kojem visim i radim domaći.
Ali moramo imati hrabrosti
da bismo zadovoljili znatiželju,
da prevaziđemo sve što smo dosad znali, sve čega smo se plašili.
Za to su potrebne dve stvari:
slon koji nudi mentol bombonu
i onaj ko je uzima.
(Aplauz)
(Klicanje)