Ahoj.
Na úvod vás poprosím, aby ste sa v duchu premiestnili na svoje šťastné miesto.
Áno, šťastné miesto,
máte ho, aj keď je to možno ilúzia.
(smiech)
OK, cítite sa príjemne?
Dobre.
Teraz by som chcel, aby ste v duchu zodpovedali tieto otázky.
Na vašom šťastnom mieste, je tam iba lúč svetla?
Sú tam umelohmotné stoly?
PVC podlahy?
Mobilné telefóny?
Nie?
Naozaj ma prekvapujete.
Myslím, že všetci vieme, že šťastné miesto
má byť niekde vonku, v prírode –
na pláži, pri rodinnom krbe,
a kde si čítame, jeme, alebo štrikujeme.
A sme obklopení prirodzeným svetlom a organickými vecami.
Aj atrament a papier prináša viac šťastia
ako každodenná realita.
Nuž, popravde, radosť nám prinášajú prirodzené veci.
A šťastie je silná motivácia; túžime po šťastí.
Možno to je dôvod, prečo stále všetko prerábame
dúfajúc, že nové riešenie bude pôsobiť prirodzenejšie.
Takže tam začneme –
pri myšlienke, že dobrý dizajn má pôsobiť prirodzene.
Váš telefón nie je veľmi prirodzený.
Asi si myslíte, že ste na ňom závislí,
ale v skutočnosti nie ste.
Nie sme závislí na prístrojoch,
sme závislí na informáciách, ktoré cez ne prúdia.
Ktovie ako dlho by ste boli šťastní na svojom šťastnom mieste
bez akýchkoľvek informácií z okolitého sveta.
Váš telefón je spojenie k tým informáciám,
a predtým sme používali počítače.
A predtým telegrafné linky a noviny.
Inovácie zmenšili náš svet.
A stali sme sa tak trochu závislými.
Vaša vec, aký na to máte názor.
Mňa zaujíma spôsob prístupu k informáciám,
ako ho zažívame.
Posúvame sa od statických informácií
v knihách, knižniciach a na zastávkach,
cez dobu digitálnych informácií,
smerujeme do doby toku informácií,
kde vaše deti budú očakávať prístup k čomukoľvek, kdekoľvek a kedykoľvek,
od kvantovej fyziky po stredoveké vinárstvo,
od rodovej teórie po predpoveď počasia,
tak jednoducho, ako sa zažína žiarovka –
len si to predstavte.
Je to ako príchod žiarovky okolo roku 1880.
Vtedy bola elektrina považovaná za nebezpečnú.
A mystickú.
A nepochopiteľnú.
Informácie sú pre vaše deti elektrinou.
A asi si ich nebudú veľmi ceniť,
rovnako ako ste si vy tak veľmi necenili, že môžete zažnúť žiarovku.
Nuž, má to veľa dôsledkov.
Ale držme sa základného princípu, že ľudia milujú informácie.
Ľudia majú radi aj jednoduché nástroje.
Váš telefón nie je veľmi jednoduchý nástroj.
Vidlička je jednoduchý nástroj.
(smiech)
Dúfam, že k obedu nedajú vidličko-lyžičku,
pretože máme radi nože, lyžice a vidličky.
A nemáme ich radi vyrobené z plastu.
Podobne, ja nemám veľmi rád svoj telefón –
neposkytuje mi možnosť prežívať informácie tak, ako to chcem ja.
Myslím, že sú lepšie riešenia ako svet sprostredkovaný obrazovkou.
Internet vecí neznamená iba to, že váš telefón komunikuje s vašou chladničkou,
Znamená, že predmety každodennej potreby sa chovajú ako aplikácie.
Nielen to, že vedia pípnuť, keď syr zostarne.
Nemám nič proti obrazovkám, ale nesúhlasím s tým –
a myslím, že ani vy,
že je správne tráviť pri nich toľko času.
Našťastie, technickí giganti majú rovnaký názor.
A vlastne už veľa investovali do dotyku, reči a gest,
a taktiež do pocitov –
do vecí, ktoré menia nemé objekty, napríklad hrnčeky,
a naplnia ich mágiou internetu,
a použijú digitálny cloud
v niečom, čoho sa dá dotknúť a s čím sa dá hýbať.
Pred smartfónmi to bola iba budúcnosť
a pomenúvali sme ju všadeprítomná výpočtová technika
a dotykové médiá.
Tie veci, ktoré dokážeme ovládať.
Veď napokon, už nie sme všetci 25-roční.
Potrebujeme fyzicky zvládnuté digitálne riešenia
problémov so stále menšími veľkosťami písma
a s malými nešikovnými klávesnicami.
Rodičia v kríze veku obrazoviek
potrebujú fyzické digitálne hračky, aby mohli učiť deti čítať,
aj bezpečné obchody s aplikáciami.
A myslím si, že toto sa reálne už deje.
Realita je bohatšia než obrazovky.
Napríklad to, že ste tu, v budove opery.
Myslím si, že všetci intuitívne vieme, že je to lepší zážitok
ako sledovať audiovizuálny prenos.
(smiech)
Ale prečo?
Môžu vidieť všetko, čo robím, počuť všetko, čo poviem,
a je to bez zápachu.
Som tým fascinovaný.
Myslím si, že to má niečo spoločné s hĺbkou vnímania.
Niečo v tom zmysle, že obrazovka vypne časť mozgu
a bude tvrdiť, že je ťažké hodiť hakisak
a trafiť toho pána v štvrtom rade.
Nuž, ja neviem.
Nie je to veľmi TEDx, že?
Postaviť sa tu na pódium
a hovoriť vám všetky tie veci, ktoré neviem.
Ale to sú veci, ktoré nás fascinujú
a poháňajú k tvorivej skúsenosti.
Ja, napríklad, mám rád knihy.
Sú to pre mňa časové stroje – atómy a molekuly ohraničené v priestore,
od okamihu ich vzniku po okamih mojej skúsenosti.
Ale úprimne povedané,
obsah je rovnaký ako v mojom telefóne.
Takže, čo robí tento zážitok bohatším než na obrazovke?
Myslím, z vedeckej stránky.
Samozrejme, potrebujeme aj obrazovky.
Budem premietať video a potrebujem na to veľkú obrazovku.
Ale je toho viac než sa dá robiť s tými magickými skrinkami.
Váš telefón predsa nie je strážca vstupu k internetu.
(smiech)
Môžeme vytvoriť veci – skutočné fyzické veci,
pomocou fyziky a pixelov,
ktoré dokážu integrovať internet do okolitého sveta.
A ukážem vám zopár príkladov.
Pred časom som spolupracoval s dizajnérskou agentúrou Berg
na prieskume internetu bez obrazoviek, ako by mohol vyzerať.
A ukázali nám rozsah možností,
ako vie svetlo pracovať so zmyslami a fyzickými objektami,
aby naozaj priviedli internet k životu, aby sa stal hmatateľným.
Ako v prípade tohoto nádherného YouTube prehrávača.
A stalo sa to pre mňa inšpiráciou.
Potom som spolupracoval s japonskou agentúrou AQ
na prieskumnom projekte o psychike.
Chceli sme navrhnúť objekt,
ktorý by vedel zaznamenať subjektívne údaje o výkyvoch nálad,
je to dôležité pre diagnostiku.
Tento predmet zaznamená váš dotyk,
no a môžete ho zovrieť veľmi silno, ak ste nahnevaní,
alebo jemne, ak ste pokojní.
Je ako digitálna emoji tyčinka.
A potom neskôr sa môžete k tomu okamihu vrátiť,
a cez internet k nemu pridať kontext.
Avšak predovšetkým
sme chceli vytvoriť intímnu a peknú vec,
ktorá môže žiť vo vašom vrecku
a budete ju mať radi.
Tieto ďalekohľady sú narodeninovým darčekom
k 40. výročiu Sydney Opera House.
Naši priatelia z Tellart v Bostone priniesli zopár takýchto ďalekohľadov,
možno ste ich videli na Empire State Building,
vložili do nich 360-stupňový pohľad
na ikony svetového kultúrneho dedičstva –
(smiech)
pomocou Street View.
A potom sme ich pripevnili pod schody.
A tak sa stali ich veľmi reálnym a jednoduchým priblížením,
resp. stali sa bránou k týmto ikonám.
Takže môžete uvidieť Versailles alebo Shackleton Hut.
V podstate je to virtuálna realita circa z roku 1955.
(smiech)
Cube začal ako neuveriteľne čudný
kódovací video projekt,
ale nakoniec ukázal, čo sa stane, keď dáte telefón do krabice.
Veľa našich projektov začina
kartónom a izolepou.
Urobili sme aj webovú verziu, je tak trochu komplikovaná,
a dotykovú verziu pre telefóny
a naozaj nás ohromilo, aké to bolo transformujúce,
keď sme vložili telefón do krabice
a potom použili senzory v telefóne
na ovládanie obrazu kocky na obrazovke.
Teraz to voláme Skryť technológiu.
Bolo to zázračné a plné emócií.
Na našom pracovisku používame hakisaky na zmenu URL.
Je to také jednoduché, ako karta na mestskú dopravu.
V podstate, do malého chipu uložíte adresu webovej stránky
a potom stačí urobiť toto... a hop! –
stránka sa zobrazí na telefóne.
Je to asi za 10 centov.
V projekte Objímač stromov spolupracujeme
s Grumpy Sailor a Finch tu v Sydney.
A som nadšený z toho, čo sa môže stať,
keď rozoberiete telefóny na kúsky a tie umiestnite na stromoch,
a tak moje deti môžu mať príležitosť
na návštevu čarovného lesa riadenú čarovným prútikom,
a môžu sa tam porozprávať s digitálnymi vílami, dávať im otázky
a víly budú klásť otázky im.
Ako to tu môžete vidieť
vo fáze lepenkového návrhu.
(smiech)
Ja sa však veľmi teším,
lebo je to možnosťou dostať deti opäť von bez displejov,
pričom všetku tú mocnú mágiu internetu budú mať v rukách.
A dúfame, že niečo takéto sfunkčníme do konca roka.
A aby sme vám to všetko trochu priblížili,
pripravili sme cez obednú prestávku demo.
Na prízemí je zopár plyšových medvedíkov,
ktoré stratili svojich prekvapivo slávnych majiteľov.
Sú dole vo vstupnej hale vedľa Kaviarne Zvláštnych vecí
Neviem, ktorá sa tak volá –
tamtá (ukazuje).
(smiech)
A boli by sme radi, keby ste vytvorili skupinky,
možno aj s ľuďmi, ktorých nepoznáte,
vzali si medvedíka a zobrali ho na prechádzku okolo sály
a pritom, ako budete chodiť, rozpovie vám svoj životný príbeh.
Budeme radi, keď z príbehu získate stopy
a vypátrate, kto môže byť ich majiteľ.
A potom vás poprosím, aby ste ich vrátili späť.
(smiech)
Spolu s odpoveďou.
Myslím, že budú aj ocenenia.
Medvedíka voláme
TEDdyx
(smiech)
A poďme rekapitulovať.
Ľudia majú radi prirodzené riešenia.
Ľudia milujú informácie.
Ľudia potrebujú jednoduché nástroje.
Tieto zásady by mali byť základom toho, ako budeme navrhovať pre budúcnosť
a nielen pre internet.
Môžete sa cítiť nepríjemne z toho, že smerujeme do doby informácií.
Viac než vzrušenie môžete citiť výzvy.
Viete čo? Aj ja to tak cítim.
Teraz je naozaj mimoriadna doba ľudskej histórie.
My sme ľudia, ktorí skutočne budujú svoj svet,
nie sú žiadne umelé inteligencie...
zatiaľ.
(smiech)
Sme to my – dizajnéri, architekti, umelci, inžinieri.
A ak prijmeme túto výzvu,
myslím, že si naozaj môžeme vytvoriť šťastné miesto
plné informácií, ktoré milujeme,
ktoré bude také prirodzené a prosté ako zažnutie žiarovky.
A aj keď to možno vyzerá tak,
že verejnosť chce hodinky, webové stránky a widgety,
možno dokážeme venovať trocha pozornosti korku, svetlu a hakisakom.
Ďakujem veľmi pekne.
(potlesk)