Gândiți-vă la tricoul clasic alb, cu mânecă scurtă.
Anual, vindem și cumpărăm 2 miliarde de tricouri la nivel mondial,
făcându-le unele din cele mai comune obiecte de îmbrăcăminte din lume.
Dar cum și unde se fabrică tricoul obișnuit,
și care este impactul său asupra mediului?
Obiectele de îmbrăcăminte diferă mult,
dar un tricou tipic își începe viața într-o fermă din America, China sau India,
unde bumbacul este semănat, irigat și crescut pentru bulgării săi pufoși.
Mașini automate culeg cu grijă bulgării,
o mașinărie de prelucrare separă mecanic puful de semințe,
iar apoi fibrele sunt presate în baloți de 225 kilograme.
Plantelor de bumbac le sunt necesare cantități mari de apă și pesticide.
2.700 litri de apă sunt necesari pentru producerea unui tricou obișnuit,
suficient pentru a umple peste 30 de căzi de baie.
Între timp, bumbacul folosește mai multe insecticide și pesticide
decât orice altă cultură din lume.
Aceste substanțe poluante pot fi cancerigene,
pot să-i îmbolnăvească pe muncitori
și să afecteze ecosistemele învecinate.
Unele tricouri se fac din bumbac organic, crescut fără pesticide și insecticide,
dar bumbacul organic reprezintă sub 1%
din cele 22.7 milioane de tone de bumbac produs în întreaga lume.
Odată ce baloții de bumbac părăsesc ferma,
sunt trimiși către filaturi,
de obicei în China sau India,
unde mașinării avansate amestecă,
cardează,
piaptănă,
destramă,
laminează,
și, în cele din urmă, răsucesc bumbacul în fire albe ca zăpada, numite „șuvițe”.
Apoi, firele sunt trimise la filatură,
unde mașini uriașe de tricotat, circulare,
le țes în foi de material aspru, gri,
care, tratat termic și chimic, devine moale și alb.
Aici, materialul este scufundat în înălbitori și coloranți azoici,
folosiți în proporție de 70% pentru colorarea textilelor.
Din păcate, unele dintre aceste substanțe conțin carcinogeni, precum cadmiu,
plumb,
crom
și mercur.
Alte substanțe chimice dăunătoare pot produce contaminarea pe scară largă
atunci când sunt deversate în râuri și oceane.
În unele țări, tehnologia a devenit atât de avansată,
încât întregul proces de cultivare și producție
abia dacă mai necesită intervenția umană.
Dar numai până în acest stadiu.
După ce țesătura ajunge în fabrici,
de obicei în Bangladeș, China, India sau Turcia,
munca umană este încă utilizată la croirea tricourilor,
o operațiune prea complicată pentru a fi făcută automat.
Acest proces aduce cu sine propriile probleme.
Bangladeșul, de exemplu,
care a depășit China ca lider mondial în exportul de tricouri de bumbac,
folosește 4.5 milioane de angajați în industria tricourilor,
dar care muncesc în condiții proaste și au salarii mici, de obicei.
După producție, tricourile sunt trimise cu vaporul, trenul sau camionul
spre a fi vândute în țările dezvoltate,
un proces ce dă bumbacului o enormă amprentă de carbon.
Anumite țări își produc îmbrăcămintea pe plan intern,
ce elimină această treaptă a poluării,
dar, în general, producția vestimentației
contribuie cu 10% din totalul emisiilor de carbon.
Cifră care se află în creștere.
Îmbrăcămintea tot mai ieftină și dorința publicului de a cumpăra,
a stimulat producția globală, între 1994 și 2014, cu 400%,
undeva la aproape 80 de miliarde de haine produse în fiecare an.
Ajuns în casa consumatorului,
tricoul trece prin una dintre cele mai solicitante faze din viața sa.
În America, de exemplu,
familia obișnuită își spală rufele de aproape 400 de ori pe an,
folosind, la fiecare spălare, aproximativ 150 de litri de apă.
Mașinile de spălat și storcătoarele folosesc energie,
storcătoarelor fiindu-le necesară de cinci-șase ori mai multă energie.
Această creștere a industriei îmbrăcămintei din ultimii 20 de ani,
condusă de marile corporații și de moda rapid schimbătoare,
a afectat mediul,
sănătatea fermierilor,
și a promovat metode de muncă îndoielnice.
De asemenea, a transformat moda în al doilea mare poluator, după petrol.
Dar există soluții.
Luați în considerare hainele second-hand.
Căutați haine făcute din materiale reciclate sau organice.
Menajați resursele spălând mai rar și uscând natural hainele.
În loc să le aruncați când devin uzate,
donați-le, reciclați-le sau folosiți-le pe post de cârpe.
Și, în final, vă puteți întreba:
câte tricouri și articole de îmbrăcăminte veți folosi în cursul vieții
și care va fi impactul lor asupra lumii?