Vegyünk egy klasszikus fehér pólót.
Évente világszerte kétmilliárd pólót adnak és vesznek,
ezáltal a világon az egyik a legelterjedtebb ruhadarab.
De hogyan és hol készül az átlagos póló,
és milyen hatása van a környezetre?
A ruhadarabok sokban különbözhetnek egymástól,
de egy tipikus póló életciklusa amerikai, kínai vagy indiai farmon kezdődik,
ahol a gyapotot elvetik, locsolják és termesztik, bolyhos terméséért.
Automata gépek gondosan begyűjtik ezeket a magszálakat,
egy feldolgozógép szétválogatja a bolyhos részt a magoktól,
aztán a gyapotszálakat 225 kilós bálákba préselik.
A gyapottermesztéshez sok víz és rovarirtó szer szükséges.
Az átlagos trikó gyártásához 2 700 liter víz kell,
ez több mint 30 fürdőkádnyi víz.
Időközben a gyapot több rovarirtót és növényvédő szert használ,
mint bármilyen más termesztett növény.
Ezek a szennyező anyagok rákkeltőek lehetnek,
károsítják a termesztők egészségét,
és károsítják a környező ökoszisztémát.
Egyes pólókat növényvédő szerek nélkül termesztett biogyapotból készítenek,
de ezek aránya a világon összesen termesztett
22,7 millió tonna gyapotnak nem egészen 1%-a.
Mikor a gyapotbálák elhagyják a farmot,
a textilgyártók a fonodába szállítják őket,
általában Kínába vagy Indiába,
ahol modern gépek elegyítik,
kártolják,
fésülik,
húzzák,
nyújtják,
majd végül fátyolszalagnak nevezett hófehér szálakat sodornak belőle.
A szálakat a gyárba küldik,
ahol hatalmas körkötőgépek
durva szürkés szövetet szőnek belőle.
Ezt hő- és vegykezelik, míg puha és fehér lesz.
Itt a szövetet fehérítő és azoszínezékbe merítik,
mely élénk színre festi a textilek mintegy 70 százalékát.
Sajnos, némelyik rákkeltő anyagot tartalmaz, például kadmiumot,
ólmot,
krómot
és higanyt.
Más veszélyes összetevők és vegyi anyagok kiterjedt szennyeződést okozhatnak,
mikor a mérgező szennyvizet kiengedik a folyókba és óceánokba.
Napjainkban egyes országokban olyan fejlett a technika,
hogy az egész termesztési és szövetgyártási folyamat
alig érintkezik emberi kézzel.
De csak eddig a szakaszig.
Mikor a kész szövetet elviszik a gyárakba –
rendszerint Bangladesbe, Kínába, Indiába vagy Törökországba –,
emberi munkaerő szükséges a póló varrásához,
mely művelet túl bonyolult ahhoz, hogy gépek végezzék.
Sajátos gondokat rejt ez a folyamat.
Például Banglades,
lekörözve Kínát, világvezető a pamutpóló-exportban,
4,5 millióan dolgoznak a pólóiparban,
de jellemzően rossz körülmények között, alacsony bérekért.
A legyártott pólókat hajón, vonattal és kamionnal szállítják
a fejlett országokba értékesítésre.
Ez a folyamat jelentősen növeli a gyapot szénlábnyomát.
Némely országok belföldön gyártják a ruhákat,
így küszöbölve ki ezt a szennyező szakaszt,
de általában a ruházati ipar 10%-kal járul hozzá a szén-dioxid-kibocsátáshoz.
És ez növekszik.
Az olcsóbb ruházat és a kereslet
1994-2014 között 400 százalékra nőtt a globális termelés,
ez mintegy 80 millió ruhadarab évente.
Végül, a felhasználók otthonába érve,
a legnagyobb erőforrásigényű életszakaszába érkezik.
Amerikában például
egy átlagos család négyszázszor mos évente,
mintegy 150 liter vizet használva minden alkalommal.
A mosó- és szárítógépek energiát használnak.
A szárítás ötször-hatszor több energiát igényel, mint a mosás.
Az utóbbi húsz évben a nagyvállalatok által irányított drámai változás
a ruházati fogyasztásban, és a gyors divat trendje károsan hatott
a környezetre,
a gazdálkodók egészségére,
és az emberi foglalkoztatás kétes gyakorlatára került sor.
Az olaj után a divat lett a második legnagyobb környezetszennyező.
De van, amin változtathatunk.
Fontoljuk meg a használt ruhavásárlást.
Keressük az újrahasznosított textilanyagot vagy a bioszövetet.
Mossunk kevesebbszer, és teregessük ki a ruhát, erőforrás-takarékosan.
Ne dobjuk ki az elhasznált ruhadarabokat,
adományozzuk el, vagy hasznosítsuk újra rongynak.
Végül tegyük fel a kérdést,
hány pólót és ruhát használunk el életünk során,
és milyen összetett hatása lesz ennek a világra?