המבחנים הסטנדרטים הראשונים המוכרים לנו
נערכו בסין לפני מעל 2000 שנה
בתקופת שושלת האן.
פקידים סיניים השתמשו בהם כדי לבדוק התאמה למשרות ממשלתיות שונות.
הנושאים כללו פילוסופיה,
חקלאות,
ואפילו טקטיקה מלחמתית.
מבחנים סטנדרטיים המשיכו לשמש אותנו בכל העולם במשך שני האלפים הבאים,
והיום, משתמשים בהם לכל דבר,
מהערכת טיפוס במדרגות של כבאים בצרפת
לבחינות שפה לדיפלומטים בקנדה
לתלמידים בבתי ספר.
כמה מבחנים סטנדרטיים מודדים תוצאות
רק ביחס לתוצאות של נבחנים אחרים.
אחרים מודדים את הצלחת הנבחנים לעמוד בדרישות שנקבעו מראש.
אז טיפוס המדרגות של הכבאים
יכול להמדד על ידי השוואת זמן הטיפוס
לזה של כל הלוחמים.
זה אולי יוצג במה שנקרא עקומת פעמון.
או להמדד ביחס לקריטריון קבוע,
כמו נשיאת כמות מסויימת של משקל למרחק מסויים
במעלה מספר מסויים של מדרגות.
בדומה, הדיפלומט אולי ימדד מול דיפלומטים אחרים הנבחנים במבחן,
או מול קריטריונים קבועים,
שמייצגים רמות שונות של יכולות שפה.
ואת כל התוצאות האלה ניתן לתרגם למשהו שנקרא אחוזון.
אם דיפלומטית היא באחוזון ה-70, 70% מהנבחנים קיבלו תוצאה נמוכה משלה.
אם היא באחוזון ה-30, 70% מהנבחנים קיבלו תוצאה גבוהה משלה.
למרות שמבחנים סטנדרטיים הם לפעמים שנויים במחלוקת,
הם בסך-הכל כלי.
כניסוי מחשבתי, חשבו על מבחן סטנדרטי כסרגל.
יעילות הסרגל תלויה בשני דברים.
ראשית, העבודה שאנחנו מבקשים ממנו לעשות.
הסרגל שלנו לא יכול למדוד את הטמפרטורה בחוץ
או את עוצמת השירה של אדם.
שנית, יעילות הסרגל תלויה בעיצוב שלו.
נגיד שאתם צריכים למדוד את היקף התפוז.
הסרגל שלנו מודד אורך, שהיא המידה הנכונה,
אבל אין לו את הגמישות הדרושה למשימה שלפנינו.
אז אם נותנים למבחנים סטנדרטיים משימה לא נכונה,
או משימה שהם לא מתוכננים עבורה,
זה אולי יגמר במדידת הדברים הלא נכונים.
במקרה של בתי ספר,
לתלמידים עם חרדת בחינות אולי תהיה בעיה להפגין את יכולותיהם
במבחנים סטנדרטיים,
לא בגלל שהם לא יודעים את התשובות,
אלא בגלל שהם לחוצים מדי לבטא את מה שהם למדו.
תלמידים עם בעיות קריאה
אולי יתאמצו עם המילים של בעיות החשבון,
אז תוצאות המבחנים שלהם אולי ישקפו את יכולת הקריאה שלהם
במקום את המיומנויות החשבוניות שלהם.
ותלמידים שהתבלבלו במבחנים
מדוגמאות שכוללות התיחסויות תרבותיות לא מוכרות
אולי לא יצליחו,
מה שילמד אותנו יותר על התרבות של הנבחנים
מאשר על היכולת האקדמית שלהם.
במקרים אלה צריך אולי לתכנן אחרת את המבחנים.
למבחנים סטנדרטיים יכול להיות גם קשה
למדוד תכונות או כישורים מופשטים,
כמו יצירתיות, חשיבה ביקורתית, ושיתוף פעולה.
אם אנחנו מתכננים מבחן בצורה גרועה,
או מבקשים ממנו לעשות את העבודה הלא נכונה,
או עבודה שהוא לא טוב בה,
התוצאות אולי לא תהיינה מהימנות או תקפות.
מהימנות ותוקף הם שני רעיונות קריטייים
להבנת מבחנים סטנדרטיים.
כדי להבין את ההבדל בינהם,
אנחנו יכולים להשתמש במטאפורה של שני מדי חום מקולקלים.
מד חום לא מהימן
נותן לנו קריאות שונות כל פעם שאנחנו מודדים את החום,
ומד חום מהימן אך לא תקף, תמיד נותן תוצאה גבוהה בעשר מעלות.
תוקף תלוי גם בפירוש מדוייק של התוצאות.
אם אנשים מייחסים לתוצאות מבחן משמעות שגויה,
אולי למבחן הזה יש בעיית תוקף.
ממש כשם שלא נצפה מסרגל להגיד לנו כמה שוקל פיל,
או מה הוא אכל לארוחת הבוקר,
אחננו לא יכולים לצפות שמבחנים סטנדרטיים לבדם יגידו לנו באופן מהימן כמה מישהו חכם,
איך דיפלומטים יטפלו במצב קשה,
או כמה אמיצים יהיו הכבאים.
אז מבחנים סטנדרטיים אולי עוזרים לנו ללמוד מעט יותר על הרבה אנשים
בזמן קצר,
אבל הם בדרך כלל לא יכולים להגיד לנו הרבה על אדם בודד.
הרבה מדעניים חברתיים חוששים שתוצאות מבחנים
יובילו לשינויים רחבים, ובדרך-כלל שלילייים, עבור הנבחנים,
לפעמים עם השפעות לטווח הארוך.
אבל אי אפשר להאשים את המבחנים.
אנחנו צריכים לדעת להשתמש במבחנים הנכונים למשימות הנכונות,
ולפרש נכון את התוצאות.