תנו לי לספר לכם סיפור
על ילדה קטנה בשם נהגמה.
נהגמה חייה במחנה פליטים
עם הוריה ושמונה אחיה ואחיותיה.
כל בוקר, אביה היה מתעורר
בתקווה שהוא יבחר לעבודות בניה,
ובחודש טוב הוא היה מרוויח 50 דולר.
החורף היה ממש קשה,
ולמרבה הצער, אחיה של נהגמה מת
ואימה חלתה מאוד.
מרוב יאוש, אביה פנה לשכן
כדי ללוות 2,500 דולר.
אחרי כמה חודשים של המתנה,
השכן הפך למאוד חסר סבלנות,
והוא תבע לקבל חזרה את הכסף.
למרבה הצער, לאביה של נהגמה לא היה את הכסף,
אז שני האנשים הסכימו לג'ירגה.
בפשטות, ג'ירגה היא סוג של בוררות
שבשימוש במערכת החוק הלא פורמלית באפגניסטן
היא בדרך כלל מנוהלת על ידי מנהיגים דתיים
וזקני הכפר.
וג'ירגות נמצאות לרוב בשימוש באזורים כפריים כמו אפגניסטן,
שם יש התנגדות מושרשת
למערכת הפורמלית.
בג'ירגה, האנשים ישבו יחד
והחליטו שהדרך הטובה ביותר לפתור את החוב
היתה אם נהגמה תתחתן עם בנו בן ה 21 של השכן.
היא היתה בת שש.
עכשיו, סיפורים כמו הסיפור של נהגמה
הם נפוצים מאוד,
ומהנוחות של הבתים שלנו,
אנחנו יכולים להביט בסיפורים האלה כסוג נוסף
של מכה לזכויות הנשים.
ואם צפיתם באפגניסטן בחדשות,
אולי יש לכם רעיון שזו מדינה נחשלת.
עם זאת, לאפגניסטן יש מערכת משפטית,
ובעוד ג'ירגות בנויות על מנהגים שיבטיים עתיקים,
אפילו בג'ירגות, אמורים לעקוב אחרי החוק,
ולא צריך להזכיר
לנתינת ילד כדי לפדות חוק
זה לא רק לא מוראלי ביותר, זה לא חוקי.
ב 2008, נסעתי לאפגניסטן
לתוכנית ממומנת למשפט,
ונסעתי לשם במקור לתוכנית של תשעה חודשים
לאמן עורכי דין אפגנים.
בתשעת החודשים, נסעתי ברחבי המדינה
ודיברתי עם מאות אנשים שנכלאו.
ודיברתי עם הרבה עסקים
שגם פעלו באפגניסטן.
ובשיחות האלו,
התחלתי לשמוע את הקשרים
בין עסקים ואנשים,
ואיך חוקים שהיו אמורים להגן עליהם
היו בשימוש מועט מדי,
בעוד שצעדי ענישה לא חוקיים וקשים היו בשימוש רב מדי.
וכך זה שם אותי במסע לצדק,
ומה שצדק אומר לי
זה לשתמש בחוק למטרה המיועדת שלו,
שזה להגן.
התפקיד של חוקים הוא להגן.
אז כתוצאה, החלטתי לפתוח משרד פרטי,
והפכתי לזרה הראשונה לעסוק בעריכת דין
בבתי משפט אפגנים.
במשך הזמן, למדתי גם הרבה חוקים,
דיברתי עם הרבה אנשים,
קראתי על הרבה מקרים,
ומצאתי שחוסר הצדק
הוא לא רק בעיה באפגניסטן,
אלא בעיה גלובלית.
ובעוד שראשית נמנעתי
מלייצג מקריי זכויות אדם
מפני שבאמת הייתי מודאגת מאיך זה
ישפיע עלי גם מקצועית וגם אישית,
החלטתי שהצורך בצדק היה גדול כל כך
שלא יכולתי להמשיך להתעלם ממנו.
אז התחלתי לייצג אנשים כמו נהגמה
גם פרו בונו.
עכשיו, מאחר והייתי באפגניסטן
ומאחר והייתי עורכת דין יותר מ 10 שנים,
יצגתי החל ממנכ"לים של חברות פורצ'ן 500
לשגרירים לילדות קטנות כמו נהגמה,
ועם הרבה הצלחה.
והסיבה להצלחה שלי היא פשוטה:
אני עובדת עם המערכת מבפנים החוצה
ומשתמשת בחוק בדרכים
בהם הוא מייועד להיות בשימוש.
אני מוצאת
שלהשיג צדק במקומות כמו אפגניסטן
זה קשה, ויש שלוש סיבות.
הסיבה הראשונה היא שפשוט,
אנשים מאוד לא משכילים במה הזכוויות החוקיות שלהם,
ואני מוצאת שזו בעיה גלובלית.
הסיבה השניה
היא שאפילו עם החוקים בספרים,
הם הרבה פעמים נעקפים או שמתעלמים מהם
על ידי מנהגים שיבטיים, כמו בג'ירגה הראשונה
שמכרה את נהגמה.
והסיבה השלישית בהשגת צדק
זה שאפילו עם חוקים טובים קיימים בספרים,
אין אנשים או עורכי דין שמוכנים להלחם
עבור החוקים האלה.
וזה מה שאני עושה: אני משתמשת בחוקים קיימים,
לרוב חוקים שלא בשימוש,
ועבדתי עם אלה לתועלת הלקוחות שלי.
כולנו צריכים ליצור תרבות גלובלית
של זכויות אדם
ולהיות משקיעים בכלכלת זכויות אדם גלובלית,
ועל ידי עבודה עם צורת החשיבה הזו,
אנו יכולים לשפר באופן משמעותי את הצדק בעולם.
עכשיו באו נחזור לנהגמה.
כמה אנשים שמעו על הסיפור הזה,
אז הם יצרו איתי קשר מפני שהם רצו
לשלם את חוב 2,500 הדולרים.
וזה לא כזה פשוט;
אתם לא יכולים פשוט לזרוק כסף על הבעיה
ולחשוב שהיא תעלם.
זה לא עובד ככה באפגניסטן.
אז אמרתי להם שאני אתערב,
אבל כדי להתערב, מה שהיה צריך לקרות
זה שצריך היה לקראו לג'רגה שניה,
ג'רגת ערעור.
וכך כדי שזה יקרה,
היינו צריכים לכנס את זקני הכפר,
היינו צריכים לכנס את זקני השבט,
המנהיגים הדתיים.
אביה של נהגמה היה צריך להסכים,
השכן היה צריך להסכים,
וגם בנו היה צריך להסכים.
וחשבתי, אם אני עמודת להתערב בזה,
אז הם גם צריכים להסכים שאני אטפל בזה.
אז, אחרי שעות של דיבורים
ואיתורים,
בערך 30 כוסות תה,
הם לבסוף הסכימו שונוכל לשבת
לג'רגה שניה, וכך עשינו.
ומה שהיה שונה בג'רגה השניה
זה שהפעם, שמנו את החוק במרכז,
וזה היה ממש חשוב בשבילי
שכולם יבינו שלנהגמה
היתה את הזכות להגנה.
ובסוך הג'רגה הזו,
השופט הורה
שההחלטה הראשונה תבוטל,
ושהחוב בן 2500 הדולר כוסה,
וכולנו חתמנו על הסכם כתוב
בו כל הגברים הכירו בעובדה
שמה שהם עשו היה לא חוקי,
ושאם הם יעשו את זה שוב הם ילכו לכלא.
רוב --
(מחיאות כפיים)
תודה.
והכי חשוב,
האירוסין בוטלו
ונהגמה היתה חופשיה.
הגנה על נהגמה והזכות שלה להיות חופשיה
מגינה עלינו.
עכשיו, עם העבודה שלי, יש כמות מעל הממוצע
של סיכונים שמעורבים.
הייתי עצורה זמנית.
הואשמתי בהפעלת בית בושת,
הואשמתי שאני מרגלת.
הושלך רימון למשרד שלי.
אבל הוא לא התפוצץ.
אבל אני מוצאת שעם העבודה שלי,
שהגמול עולה על הסיכונים,
וככל שאני לוקחת יותר סיכונים,
הלקוחות שלי לוקחים סיכונים גדולים בהרבה,
מפני שלהם יש הרבה יותר להפסיד
אם מתעלמים מהמקרה שלהם,
או גרוע יותר, אם הם נענשים על זה שהשתמשו בי כעורכת הדין שלהם.
עם כל מקרה שאני לוקחת,
אני מבינה שכמה שאני עומדת מאחורי לקוחותי,
שהם גם עומדים מאחורי,
וזה מה שגורם לי להמשיך.
חוק כנקודת משען
הוא קריטי בהגנה על כולנו.
עיתונאים מאוד חיוניים בלדאוג
שהמידע ניתן לציבור.
פעמים רבות מדי, אנחנו מקבלי מידע מעיתונאים
אבל אנחנו שוכחים איך המידע ניתן.
התמונה הזו היא תמונה של
חייל העיתונות באפגניסטן.
היא צולמה לפני כמה שנים על ידי ידיד שלי דייויד גיל.
לפי האמנה להגנה על עיתונאים,
מאז 2010, היו אלפי עיתונאים
שאיימו עליהם, שנפצעו,
נהרגו, נעצרו.
פעמים רבות מדי, כשאנחנו מקבלים את המידע הזה,
אנחנו שוכחים על מי זה משפיע
או איך המידע ניתן לנו.
מה שהרבה עיתונאים עושים, גם זרים וגם מקומיים,
הוא יוצא דופן, בעיקר במקומות כמו אפגניסטן,
וזה חשוב שלעולם לא נשכח את זה,
מפני שמה שהם מגינים עליו
זה לא רק הזכות שלנו לקבל מידע
אלא גם החופש של העיתונות, שחיוני
לתרבות דמוקרטית.
מאט רוזנברג הוא עיתונאי באפגניסטן.
הוא עובד עבור הניו יורק טיימס,
ולמרבה הצער, לפני כמה חודשים
הוא כתב מאמר שהרגיז
אנשים בממשלה.
כתוצאה, הוא נעצר זמנית
והוגלה באופן לא חוקי מחוץ למדינה.
אני ייצגתי את מאט,
ואחרי התעסקות עם הממשלה,
הייתי מסוגלת לקבל הכרה חוקית
שלמעשה הוא הוגלה באופן לא חוקי,
ושחופש העיתונות קיים באפגניסטן,
ויש השלכות אם הוא לא יכובד.
ואני שמחה להגיד
שנכון ללפני כמה ימים,
הממשל האפגני
הזמין אותו רשמית חזרה למדינה
והם הפכו את צו ההגליה שלו.
(מחיאות כפיים)
אם אתם מצנזרים עיתואי אחד, אז זה מטריד אחרים,
ומהר מאוד אומות מושתקות.
זה חשוב שנגן על העיתונאים שלנו
וחופש העיתונות,
מפני שזה עושה את הממשלות יותר מחויבות לדין וחשבון כלפינו
ויותר שקופות.
הגנת עיתונאים והזכות שלנו
לקבל מידע מגינים עלינו.
העולם שלנו משתנה, אנחנו חיים בעולם אחר עכשיו,
ומה שהיה פעם בעיות פרטיות
הן בעיות גלובליות עכשיו לכולנו.
לפני שבועיים, באפגניסטן היתה
העברת שלטון דמוקרטית ראשונה
והנשיא הנבחר אשרף גהני, שהוא גדול,
ואני אופטימית לגביו,
ואני מקווה שהוא יתן לאפגניסטן
את השינויים שהיא צריכה,
בעיקר בתחום החוקי.
אנחנו חיים בעולם אחר.
אנחנו חיים בעולם בו ביתי בת השמונה
מכירה רק נשיא שחור.
יש סיכוי גדול שהנשיא הבא שלנו
תהיה אישה,
וכשהיא תתבגר, היא אולי תשאל,
האם בחור לבן יכול להיות נשיא?
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
העולם שלנו משתנה, ואנחנו צריכים להשתנות איתו,
ומה שהיו פעם בעיות פרטיות
הן עכשיו בעיות של כולנו.
לפי יוניסף,
יש כרגע יותר מ 280 מליון
ילדים וילדות נשואים
מתחת לגיל 15.
מאתיים שמונים מליון.
נישואי ילדים מאריכים את המעגל הנבזי
של עוני, בריאות נמוכה, חוסר חינוך.
בגיל 12, סהאר נישאה.
היא הוכנסה בכוח לנישואים
ונמכרה על ידי אחיה.
כשהיא הלכה לבית חתניה,
הם כפו עליה זנות.
בגלל שהיא סירבה, היא עונתה.
היא הוכתה קשות עם מוטות ברזל.
הם שרפו את גופה.
הם קשרו אותה במרתף והרעיבו אותה.
הם השתמשו בפלאייר להוציא את ציפורניה.
בנקודה מסויימת,
היא הצליחה לברוח מתא העינויים
לבית השכן,
וכשהיא הלכה לשם, במקום להגן עליה,
הם גררו אותה חזרה
לבית בעלה,
והיא עונתה אפילו יותר.
כשפגשתי את סאהר לראשונה, למרבה המזל,
נשים למען נשים אפגניות
נתנו לה מקום מבטחים ללכת אליו.
כעורכת דין, אני מנסה להיות חזקה
עבור כל הלקוחות שלי,
מפני שזה מאוד חשוב לי,
אבל כשראיתי אותה,
כמה שבורה וחלשה היא היתה,
זה היה מאוד קשה.
לקח לנו ממש שבועות בכדי להגיע
למה שקרה לה
כשהיא היתה בבית ההוא,
אבל לבסוף, היא התחילה להפתח אלי,
וכשהיא נפתחה,
מה ששמעתי היה
שהיא לא יודעת מה הזכויות שלה,
אבל היא ידעה שהיתה לה רמה מסויימת של הגנה
על ידי הממשל שהכזיב אותה,
אז כך היינו יכולים לדבר על
אילו אפשרויות משפטיות היו לה.
וכך החלטנו לקחת את המקרה
לבית המשפט העליון.
עכשיו, זה ממש חשוב,
מפני שזו הפעם הראשונה
שקורבן של אלימות ביתית באפגניסטן
יוצגה על ידי עורך דין,
חוק שהיה בספרים במשך שנים,
אבל עד סאהר, מעולם לא היה בשימוש.
בנוסף לזה, החלטנו גם
לתבוע פיצויים אזרחיים,
שוב בשימוש בחוק שמעולם לא היה בשימוש,
אבל אנחנו השתמשנו בו במקרה שלה.
אז הנה היינו בבית המשפט העליון
טוענים לפני 12 שופטים אפגנים,
אני כעורכת דין אמריקאית,
וסאהר, אישה צעירה
שכשפגשתי אותה לא יכלה לדבר יותר מלחישה.
היא נעמדה,
היא מצאה את קולה,
והילדה שלי אמרה להם שהיא רוצה צדק,
והיא קיבלה אותו.
בסופו של דבר, בית המפשט החליט פה אחד
שהחותנים שלה יעצרו על מה שעשו לה,
האח החרא שלה גם צריך להעצר
על מכירתה --
(מחיאות כפיים) --
והם הסכימו שהיתה לה את הזכות
לפיצויים אזרחיים.
מה שסאהר הראתה לנו זה שאנחנו יכולים להתקיף
מנהגים גרועים קיימים על ידי שימוש בחוקים
בדרכים בהם הם מיועדים להיות בשימוש,
ובהגנה על סאהר,
אנחנו מגינים על עצמנו.
אחרי שעבדתי באפגניסטן
במשך יותר משש שנים עכשיו,
הרבה מהמשפחה והחברים שלי חושבים
שמה שאני עושה נראה ככה.
(צחוק)
אבל במציאות, מה שאני עושה נראה ככה.
עכשיו, כולנו יכולים לעשות משהו.
אני לא אומרת שכולנו צריכים לקנות כרטיסי טיסה ולטוס לאפגניסטן,
אבל אנחנו יכולים לתרום
לכלכלת זכויות אדם גלובלית
אנחנו יכולים ליצור תרבות של שקיפות
ונטילת אחריות מול החוקים,
ולגרום לממשלות שיהיו יותר אחראיות כלפינו,
כמו שאנחנו אליהן.
לפני כמה חודשים, עורך דין דרום אפריקאי
ביקר אותי במשרד
ואמר, "רציתי לפגוש אותך.
רציתי לראות איך נראה אדם משוגע."
החוקים הם שלנו,
ולא משנה המוצא האתני שלכם,
לאום, מגדר, גזע,
הם שייכים לנו,
ולחימה עבור הצדק היא לא פעולה של חוסר שפיות.
עסקים גם צריכים להכנס לתוכנית הזו.
השקעה חברתית בזכויות אנוש
היא הון לעסקים שלנו,
ובין אם אתם עסק, ארגון ללא מטרות רווח,
או אזרח פרטי, שלטון החוק מועיל לכולנו.
ועל ידי עבודה במשותף עם צורת חשיבה משותפת,
בין אנשים, והמגזר הפרטי והציבורי,
אנחנו יכולים ליצור כלכלת זכויות אדם גלובלית
ולהפוך את כולנו למשקיעים בזכויות אדם.
ובכך,
אנחנו יכולים להגיע לצדק יחד.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)