Da vam ispričam jednu priču
o djevojčici Naghmi.
Naghma je živjela u izbjegličkom kampu
sa roditeljima i njeno osmero braće i sestara.
Svako jutro njen bi se otac probudio
u nadi da će ga izabrati za građevinskog radnika
i uspješan mjesec bi mu donio zaradu od 50 $.
Ta zima je bila jako teška
i nažalost, Naghmin brat je umro
a majka se tešto razboljela.
Očajan, njen otac je otišao susjedu
da pozajmi 2.500$
Poslije nekoliko mjeseci čekanja,
susjed je postao nestrpljiv
i zahtijevao isplatu duga.
Nažalost, Naghmin otac nije imao taj novac
pa su se njih dvojica dogovorila po zakonu džirge.
Džirga je vrsta posredništva
koja se koristila u afganistanskog neformalnom pravosudnom sistemu.
Predsjedavajući je uglavnom neki religijski vođa
ili seoski starješina.
Džirge se često primjenjuju u ruralnim dijelovima Afganistana
gdje vlada uvriježeno nepovjerenje
prema formalnom sistemu.
Na džirgi, dvojica muškaraca su sjela zajedno
i odlučila da najbolji način za izmirivanje duga
bude vjenčanje Naghme za susjedog 21-ogodišnjeg sina.
Ona je imala 6 godina.
Nažalost, priče poput Naghmine
su jako česte
i iz ugosnosti našeg doma
ove priče posmatramo kao još jedan
razarajući udarac na ljudska prava.
Ako slušate o Afganistanu na vijestima,
steći ćete utisak da je država omanula.
Međutim, Afganistan ima pravosudni sistem,
i dok su džirge zasnovane na dugogodišnjim plemeskim običajima
čak i u džirgi zakon treba da se poštuje.
Podrazumijeva se da
davanje djeteta kao izmiru duga
ne samo da je nemoralno nego i ilegalno.
G. 2008. otišla sam u Afganistan
na program finansiran od strane sudstva.
Program je trajao 9 mjeseci i zadatak je bio
da obučim afganistanske advokate.
U tih 9 mjeseci obišla sam zemlju
i pričala sa stotinama zatvorenika
i mnogim poduzetnicima
koji su radili u Afganistanu.
Iz ovih razgovora
čula sam o povezanosti
između poduzeća i ljudi
i kako su zakoni koji bi trebalo da ih štite
bili nedovoljno primjenjivani
dok su strašne i ilegalne kaznene mjere bile korštene previše.
To me je nagnalo na borbu za pravdu
a pravda za mene
korištenje zakona u njegovu svrhu
koja je zaštita.
Uloga zakona je da štiti.
Zbog toga sam odlučila da otvorim privatnu kancelariju
i postala prva strankinja koja je parničila
u afganistanskim sudovima.
U toku ovog perioda proučila sam mnogo zakona,
pričala sa puno ljudi,
pročitala puno slučajeva
i zaključila da manjak pravde
nije samo problem Afganistana
nego je cijelog svijeta.
Iako sam prvenstveno zazirala
od zastupanja u slučajevima ljudskih prava
jer sam se brinula kako će se to
odraziti na mene i privatno i profesionalno,
zaključila sam da je potreba za pravdom tolika
da je jednostavno nisam mogla ignorisati.
Tako sam počela da zastupam ljude poput Naghme
besplatno.
Od mog dolaska u Afganistan
i u toku svoje 10-ogodišnje advokatske karijere
zastupala sam izvršne direktore najbogatijih kompanija,
ambasadore i djevočice Nagme
i to veoma uspješno.
Razlog mog uspjeha je bio jednostavan:
Radim detaljno u okviru sistema
i koristim zakone na način
na koji su namijenjeni da se upotrijebe.
Saznala sam da
postizanje pravde u mjestima poput Afganistana
je teško iz 3 razloga.
Prvi je vrlo jednostavan.
Ljudi ne znaju koja su njihova prava
i smatram da je to globalni problem.
Drugi problem je taj da
čak i uz zakone u knjigama
njih prevazilaze ili ignorišu
plemeski običaji, kao u prvoj džirgi
preko koje je Naghma prodata.
Treći problem u postizanju pravde
je taj da čak i uz dobre postojeće zakone u knjigama
nema ljudi ili advokata koji su spremni da se bore
za te zakone.
A to ja radim. Ja se služim
često nekorištenim zakonima
i stavljam ih u korist svojih klijenata.
Svi treba da stvorimo globalnu kulturu
ljudskih prava
i uložimo u ekonomiju ljudskih prava.
Imajući ovo u vidu
možemo značajno promijeniti globalnu pravednost.
Vratimo se sada Naghmi.
Nekoliko ljudi je čulo za ovu priču
i kontaktirali su me sa željom da
plate dug od 2.500$.
To nije tako jednostavno.
Ne može se samo baciti novac na ovaj problem
i pomisliti da će da nestane.
To tako ne funkcioniše u Afganistanu.
Rekla sam im da ću ja intervenisati,
ali da bih to mogla, morala je da se održi
druga džirga,
žalbena džirga.
Kako bi se to desilo
morali smo da sazovemo seoske starješine,
plemenske vođe
i religijske vođe.
Naghmin otac je morao da se složi,
susjedi su morali da se slože,
njegov sin je morao da se složi.
Pomislila sam, ako planiram da se umiješam,
moraće da se slože da ja budem predsjedavajuća.
Posije višesatnih pregovora
i traženja
i tridesetak šoljica čaja
konačno su dozvolili da se održi
druga džirga, i tako je i bilo.
Ono što je bilo drugačije kod druge džirge
je to da su ovog puta zakoni stavljeni u središte
i bilo mi je jako važno
da svi shvate da je Naghma
imala pravo na zaštitu.
Na kraju ove džirge,
sudija je naredio
da se prva odluka poništi
i da se dug od 2.500$ izmiri.
Svi smo potpisali rješenje
i svi su muškarci priznali
da je ono što su uradili bilo ilegalno
i da će završiti u zatvoru ako to ponove.
Naj...
(Aplauz)
Hvala.
Najvažnije,
zaruke su prekinute
i Naghma je bila slobodna.
Zaštita Naghme i njenog prava na slobodu
štiti i nas.
U mom poslu postoje
iznadprosječni rizici.
Privremeno sam bila privedena,
optužena da vodim bordel,
optužena da sam špijun.
Granata mi je bačena na kancelariju.
Nije eksplodirala doduše.
Ali smatram da u mom poslu
nagrade prevazilaze rizike
i koliko god rizikovala
moji klijenti rizikuju još više
jer imaju puno toga da izgube
ako se ne čuje za njihove slučajeve
ili još gore ako su kažnjeni što sam im ja advokat.
U svakom svom slučaju
svjesna sam da koliko god ja stojala iza svojih klijenata
toliko i oni stoje iza mene
i to me tjera dalje.
Zakon kao izvor moći
ključan je u zaštiti svih nas.
Novinari su jako bitni jer su zaslužni
za prijenos informacija u javnost.
Prečesto dobijamo informacije od novinara,
ali zaboravljamo kako je ta informacija prenesena.
Ovo je slika
britanskog novinarskog tima u Afganistanu.
Uslikao ju je moj prijatelj David Gill prije nekoliko godina.
Prema Odboru za zaštitu novinara,
hiljade novinara je dobijalo
prijetnje, bivalo povređivano
ubijano i privedeno od 2010.
Nerijetko, kada dobijemo ove informacije
zaboravljamo na koga one utječu
ili kako smo dobili te informacije.
Ono što mnogi novinari rade, i strani i domaći,
je fascinantno, pogotovo u mjestima poput Afganistana
i bitno je da to nikada ne zaboravimo
jer ono što oni štite
nije samo naše pravo da dobijemo te informacije
nego i slobodu medija, koja je ključna
za demokratsko društvo.
Matt Rosenberg je novinar u Afganistanu.
Radi za New York Times,
i nažalost, prije nekoliko mjeseci
napisao je članak koji je naljutio
ljude iz vlade.
Za posljedicu bio je privremeno priveden
i ilegalno protjeran iz zemlje.
Ja zastupam Matta
i poslije razgovora sa vladom
uspjela sam da dokažem
da je ilegalno protjeran
i da u Afganistanu ne postoji sloboda medija
i da postoje posljedice ako se to ne poštuje.
Zadovoljstvo mi je reći da
ga je afganistanska vlada
prije nekoliko dana
službeno pozvala da se vrati u zemlju
i poništila naređenje o prognanstvu.
(Aplauz)
Ako cenzurišete jednog novinara, to uplaši i ostale,
i uskoro čitave nacije se ušutkaju.
Bitno je da zaštitimo svoje novinare
i slobodu medija,
jer to čini vlade odgovornijima prema nama
i transparentnijim.
Štićenje novinara i našeg prava
da primamo informacije štiti nas.
Naš svijet se mijenja. Živimo u drugačijem svijetu
i ono što su nekada bili individualni problemi
sada su globalni problemi za sve nas.
Prije 2 sedmice, Afganistan je imao svoj prvi
demokratski prijenos moći
i izabrao je predsjednika Ashrafa Ghanija, što je velika stvar.
Gajim optimizam prema njemu
i nadam se da će donijeti Afganistanu
promjene koje mu trebaju,
pogotovo u pravnom sektoru.
Živimo u drugačijem svijetu.
Živimo u svijetu gdje moja osmogodišnja kćerka
zna samo za crnog predsjednika.
Postoji velika vjerovatnoća da će naš naredni predsjednik
biti žena,
i kako bude rasla, možda upita
može li bijelac biti predsjednik?
(Smijeh)
(Aplauz)
Naš svijet se mijenja i mi moramo da se mijenjamo sa njim, i
ono što su bili individualni problemi
sada su problemi svih nas.
Prema UNICEF-u,
trenutno ima preko 280 miliona
dječaka i djevojčica ispod 15 godina
koji su vjenčani.
Dvjesto osamdeset miliona.
Dječji brakovi podržavaju začaran krug
siromaštva, lošeg zdravlja i nedostatka obrazovanja.
Sahar je udata sa 12 godina.
Njen brat ju je prisilio na ovaj brak
i prodao.
Kada je otišla u kuću svoga muža
oni su prisilili na prostituciju.
Kada je odbila, mučili su je.
Udarali su je metalnim šipkama.
Palili su joj tijelo.
Svezali su je u podrumu i izgladnjivali je.
Klještima su joj čupali nokte.
U jednom trenutku
uspjela je da pobjegne iz sobe za mučenje
do kuće susjeda.
Kada je došla tamo, umjesto da je zaštiti
oni su je dovukli nazad
u kuću njenog muža
i onda je bila mučena još više.
Kada sam upoznala Sahar,
Žene za afganistanske žene
su joj pružile utočište.
Kao advokat, trudim se da budem snažna
za svoje klijente,
jer mi je to jako bitno,
ali kada sam vidjela
koliko je bila slomljena i slabačka
bilo mi je jako teško.
Prošle su sedmice prije nego smo saznali
šta joj se desilo
kada je došla u tu kuću,
ali na kraju je počela da mi se povjerava.
Kada mi se otvorila,
ono što sam čula
je to da ona nije znala koja su njena prava,
ali je znala da je njena vlast trebala zaštiti,
ali je omanula u tome,
tako da smo uspjeli da pričamo
o njenim pravnim opcijama.
Tako smo odlučili da odnesemo njen slučaj
pred Vrhovni sud.
Ovo je izuzetno važno,
jer je ovo prvi slučaj
da je žrtvu porodičnog nasilja u Afganistanu
zastupao advokat,
zakonom koji godinama bio na papiru
ali nikada prije Sahar nije bio upotrijebljen.
Pored ovoga, takođe smo odlučili
da tražimo građansku odštetu
ponovo služeći se zakonom koji nikada nije bio upotrebljavan,
ali smo ga iskoristili za ovaj slučaj.
Tako da smo se našli pred Vrhovnim sudom,
i zahtijevali pravdu pre 12 afganistanskih sudaca
ja, američka advokatkinja
i Sahar, mlada žena
čiji glas kada sam je upoznala nije bio iznad šapata.
Ona je ustala,
pronašla svoj glas,
i moja cura im je rekla da zahtijeva pravdu
i dobila ju je.
Na kraju svega, sud je donio jednoglasnu odluku
da se porodica njenog muža uhapsi zbog zlodjela prema njoj
i njen prokleti brat isto uhapsi
jer ju je prodao...
(Aplauz)
i složili su se da je imala pravo na
građansku naknadu.
Ono što nam je Sahar pokazala je da to da možemo da napadnemo
postojeće prakse služeći se zakonom
u svrhe u koje je on namijenjen
i štiteći Sahar,
štitimo i nas same.
Nakon svog šestogodišnjeg
rada u Afganistanu
mnogo mojih članova porodice i prijatelja misle
da ono što ja radim izgleda ovako.
(Smijeh)
U stvarnosti, ono što ja radim izgleda ovako.
Svi mi možemo da doprinesemo.
Ne kažem da bi svi mi trebali da sjednemo na avion do Afganistana,
ali možemo doprinijeti
ekonomiji svjetskih ljudskih prava.
Možemo stvoriti kulturu transparentnosti
i odgovornosti prema zakonima
i natjerati vlasti da budu odgovornije prema nama,
kao što smo mi prema njima.
Prije nekoliko mjeseci, južnoafrički advokat
me je posjetio u mojoj kancelariji
i rekao mi: "Želio sam da te upoznam.
Želio sam da vidim kako izgleda luda osoba."
Zakoni su naši
i bez obzira na vašu etničku pripadnost,
nacionalnosti, roda, rase,
oni pripadaju nama,
i borba za pravdu nije čin ludosti.
Kompanije isto trebaju da se uključe.
Ulaganja korporacija u ljudska prava
je dobit za vaše kompanije
i bili vi kompanija, NVO,
ili građanin, vladavina zakona radi u korist svih nas.
Radeći zajedno, ujedinjenih namjera
posredstvom ljudi, javnosti i privatnog sektora
možemo da stvorimo ekonomiju globalnih ljudskih prava
i postanemo globalni ulagači u ljudska prava.
Radeći to
zajedno možemo postići pravdu.
Hvala.
(Aplauz)