Hvala.
Pre nekoliko nedelja,
imao sam priliku da odem u Saudijsku Arabiju.
I, kao musliman, prva stvar koju sam hteo da uradim
je da odem u Meku i posetim Kabu,
najvažnije islamsko svetilište.
To sam i uradio; obukao sam svoju ritualnu odeću;
otišao u svetu džamiju;
i klanjao se,
izveo sve rituale.
U međuvremenu,
osim sve duhovnosti,
video sam i jedan ovozemaljski detalj u Kabi
koji mi je bio veoma interesantan.
Nije bilo razdvojenosti po polovima.
Drugim rečima, muškarci i žene
su se molili zajedno.
Bili su zajedno za vreme tavafa,
kruženja oko Kabe.
Bili su zajedno dok su se klanjali.
I ako se pitate zašto je uopšte to interesantno,
trebalo bi da vidite ostatak Saudijske Arabije,
jer to je zemlja
koja je strogo podeljena između polova
Drugim rečima,
kao muškarac, ne bi trebalo da budete
u istom fizičkom prostoru sa ženama.
Ovo sam primetio u smešnoj situaciji.
Napustio sam Kabu
kako bih nešto pojeo u centru Meke.
Uputio sam se u najbliži "Burger King" restoran.
Otišao sam tamo -
i primetio da postoji odeljak za muškarce,
koji je bio pažljivo razdvojen od ženskog sektora.
I morao sam da platim, naručim i jedem u muškom sektoru.
"Smešno", pomislio sam,
"možete se mešati sa suprotnim polom u svetoj Kabi,
ali ne i u Burger Kingu."
Prilično ironično.
Ironično, i takođe mislim, govori nam dosta toga.
Jer su Kaba i rituali oko nje,
ostali iz najranijeg perioda islama,
iz vremena proroka Muhameda.
I da je u to vreme davano značaja
razdvajanju muškaraca i žena,
rituali oko Kabe bi bili osmišljeni u skladu sa tim.
Ali izgleda da u to vreme, ovo nije bilo pitanje.
Pa su i rituali u skladu sa tim.
Ovo je, takođe, potvrđeno
činjenicom da je izdvajanje žena
u kreiranju podeljenog društva
nešto što nećete naći u Kuranu -
jezgru islama -
božanskoj suštini islama
u koji svi muslimani, uključujući mene, veruju.
I mislim da to što ove ideje
nema u samim korenima islama
nije slučajno.
Jer mnogi naučnici
koji proučavaju islam -
naučnici muslimani ili zapadnjaci -
misle da je praksa
fizičkog razdvajanja muškaraca i žena
došla u kasnijem razvoju islama,
kada su muslimani usvojili
neke već postojeće kulture i tradicije Bliskog istoka.
Isključivanje žena bilo je zapravo
vizantijska i persijska praksa
koju su muslimani usvojili
i koja je tako postala deo njihove religije.
I zapravo ovo je samo jedan primer
tog mnogo većeg fenomena.
Ono što danas zovemo zakonom islama, i posebno islamskom kulturom -
a postoje mnoge muslimanske države;
Saudijska Arabija je mnogo drugačija
od Istanbula ili Turske, odakle ja dolazim.
Ali ipak,
ako pričate o muslimanskoj kulturi,
ona ima temeljnu, uzvišenu poruku,
koja je započela religiju,
ali potom su mnogi običaji, opažanja
i praksa bili pridodati tome.
A ovo su bile tradicije bliskog istoka - srednjevekovne tradicije.
Postoje dve važne poruke, ili dve lekcije,
koje se mogu naučiti iz toga.
Prvo, muslimani, pobožni, konzervativni muslimani
koji veruju i koji žele da budu odani svojoj religiji -
ne bi trebalo da se drže slepo svega u svojoj kulturi
misleći da to bog zapoveda.
Možda su neke stvari loše tradicije
koje bi trebalo promeniti.
S druge strane, zapadnjaci
koji posmatraju islamsku kulturu
i vide neke probleme
ne bi trebalo da odmah zaključuju da je to nešto šta nalaže islam.
Možda je to kultura Bliskog istoka
kojom se zamenjuje islam.
Daću vam nekoliko primera potonjeg slučaja.
Postoji običaj koji se zove žensko obrezivanje.
Ne znam da li ste čuli za to.
Nešto užasno, grozno.
To je operacija
kojom se ženi oduzima mogućnost da uživa u seksu.
Ne želim da ulazim u detalje, ali to je nešto veoma loše.
I zapadnjaci, Evropljani ili Amerikanci,
koji za ovo nisu znali ranije,
susreli su se sa time
u nekim muslimanskim društvima
koja su migrirala iz severne Afrike.
I pomislili su: "Kakva grozna religija
kad može da nalaže ovako nešto."
Ali međutim, kada pogledate, žensko obrezivanje
nema nikakve veze sa islamom,
to je severo-afrički običaj,
koji je nastao pre islama.
Postojao je tamo hiljadama godina.
Neki muslimani su ga usvojili kao sopstvenu praksu.
Muslimani u severnoj Africi, ne na drugim mestima.
Ali isto tako i ne-muslimanske zajednice u severnoj Africi -
animisti i čak i neki hrišćani
pa čak i jevrejsko pleme u severnoj Africi
praktikuje žensko obrezivanje.
Tako da ono što može izgledati kao problem
u islamskoj veri
može da se ispostavi da je tradicija
koju su muslimani preuzeli.
Isto može da se kaže za ubistva iz časti,
koja su česta tema u zapadnjačkim medijima -
i što je, naravno, užasna tradicija.
Vidimo, zaista, u nekim muslimanskim društvima ovaj običaj.
Ali u ne-muslimanskim društvima na Bliskom istoku,
kao što su neke hrišćanske zajednice,
vidimo isti običaj.
Imali smo tragičan slučaj ubistva iz časti
unutar jermenske zajednice u Turskoj
pre samo nekoliko meseci.
Ovo se odnosi na kulturu generalno,
ali ja sam takođe veoma zainteresovan za političku kulturu
i da li su sloboda i demokratija poštovane,
ili postoji autoritarna politika
kojom država nameće pravila građanima.
I nije tajna
da mnogi islamistički pokreti na Bliskom istoku
imaju tendenciju da budu autoritarni
i neki od takozvanih "islamskih režima"
kao što su Saudijska Arabija, Iran
i najgori slučaj, Talibani u Avganistanu
oni su prilično autoritarni, u to nema sumnje.
Na primer, u Saudijskoj Arabiji
postoji fenomen zvani verska policija -
koja nameće
pretpostavljeni islamski način života
svakom građaninu, silom -
na primer žene su prisiljene da pokrivaju svoje glave -
nose hidžab, koji pokriva glavu.
To je prilično autoritarno,
i ja sam prilično kritičan u odnosu na to.
Ali kada sam shvatio
da ne-muslimani
sa istog područja
ponekad rade to isto
shvatio sam da je problem
u političkoj kulturi čitave regije, a ne u islamu.
Daću vam primer: u Turskoj, odakle ja dolazim,
a koja je veoma sekularna republika,
sve do skoro
imali smo ono što ja zovem sekularnom policijom
koja je kontrolisala da se na univerzitetima
studentkinje ne pokrivaju.
Drugim rečima, oni su terali studentkinje
da otkriju svoje glave.
I mislim da je terati ljude da otkriju glavu
jednako tiranski kao terati ih da je pokriju.
To bi trebalo biti odluka građanina, svako ponaosob bi trebalo da odluči.
Ali kad sam to video, rekao sam:
"Možda je problem
autoritarna kultura u regionu,
koja je uticala na neke muslimane."
Ali i svetovno orijentisani ljudi mogu biti podložni ovim uticajima.
Možda je ovo problem političke kulture,
i moramo misliti o tome
kako da promenimo tu političku kulturu.
Neka od pitanja
o kojima sam razmišljao pre nekoliko godina
kada sam počeo da pišem knjigu
bila su: "Napraviću istraživanje
o tome kako je islam postao ono što je danas
i kojim je putevima išao,
a kojima je mogao da ide."
Završio sam knjigu, nije još objavljena, izlazi na leto.
Ime knjige je: "Islam bez ekstrema: borba muslimana za slobodu".
I kako podnaslov kaže,
posmatrao sam islamsku tradiciju i istoriju islamske misli
iz perspektive individualne slobode,
i pokušao sam da pronađem prednosti
u vezi sa individualnom slobodom.
I postoje prednosti u tradiciji Islama.
Islam je zapravo, kao monoteistička religija,
koja definiše čoveka kao odgovornog samog po sebi,
stvorio ideju pojedinca na Bliskom istoku
i spasio je od komunitarizma, kolektivizma
plemena.
Iz ovoga možete izvesti mnogo ideja.
Ali osim toga, video sam takođe probleme u tradiciji islama.
Ali jedna stvar je bila interesantna:
za većinu problema se ispostavilo da su stigli naknadno,
ne iz svetog jezgra islama, Kurana,
nego iz, ponovo, tradicija i mentaliteta
ili interpretacije Kurana
koje su muslimani napravili u srednjem veku.
Kuran, na primer
ne odobrava kamenovanja.
Nema kazne za otpadništvo.
Nema kazne za lične stvari, kao pijenje alkohola.
Ove stvari, koje čine islamski zakon,
problematične stavke islamskog zakona,
kasnije su bile razvijene, u potonjim interpretacijama islama.
Što znači da danas muslimani mogu
da pogledaju ove stvari i da kažu:
"Jezgro naše religije
je tu i ostaje sa nama.
To je naša vera i bićemo joj odani."
Ali mi možemo da promenimo ove interpretacije,
jer su one nastale u odnosu na vreme i milje u srednjem veku.
Sada živimo u drugačijem svetu
sa drugim vrednostima i drugačijim političkim sistemima.
Ova interpretacija je prilično moguća i izvodljiva.
Da sam ja jedina osoba koja ovako razmišlja,
bili bismo u nevolji.
Ali to nije slučaj.
Zapravo, od 19. veka na ovamo
postoji čitav trend revizionističke, reformističke -
kako god hoćete -
tradicije,
trenda u islamskoj misli.
To su bili intelektualci i državnici
19. i kasije 20. veka,
koji su posmatrali Evropu
i primetili da ona ima mnogo toga za poštovanje,
kao nauku i tehnologiju.
Ali ne samo to, takođe demokratiju, parlament,
ideju predstavništva,
ideju jednakosti među građanima.
Ovi islamski mislioci, intelektualci i državnici 19. veka
su posmatrali Evropu i videli sve te stvari.
Rekli su: "Zašto mi nemamo sve to?"
Pogledali su muslimansku tradiciju,
i videli ono što sam vam rekao -
primetili su da su to problematični aspekti,
ali oni nisu jezgro religije i možda se mogu drugačije razumeti,
i Kuran se može ponovo čitati
u modernom svetu.
Taj trend
je generalno nazvan islamski modernizam,
i promovisali su ga intelektualci i državnici,
ne samo kao intelektualnu ideju,
već kao i politički program.
I zato, u stvari, u 19.veku
Otomansko carstvo, koje je tada zauzimalo ceo Bliski istok,
uvodi veoma važne reforme -
kao izjednačavanje građanskog statusa
hrišćana i jevreja
prihvatanje ustava,
predstavništva u parlamentu,
i ideje religijskih sloboda.
I zato se Otomansko carstvo poslednjih decenija
pretvorilo u ustavnu monarhiju.
I sloboda je bila veoma važna politička vrednost tog vremena.
Slično, u arapskom svetu,
postojalo je nešto što veliki arapski istoričar Albert Hourani
definiše kao "slobodno doba"
On ima knjigu: "Arapska misao slobodnog doba",
gde "slobodno doba" definiše
kao 19. vek i rani 20. vek.
Sasvim izvesno, to je bio dominantni trend
početkom 20. veka
među islamskim misliocima, državnicima i teolozima.
Ali imamo tu i jedan zanivljiv obrazac
u nastavku 20. veka.
jer vidimo oštar pad
u ovom islamskom modernizmu
I na mesto toga,
islamizam raste
kao ideologija koja je autoritarna,
i prilično oštra,
prilično anti-zapadnjačka,
i koja želi da oblikuje društvo
na osnovu utopijskih vizija.
Dakle, islamizam je problematična ideja
koja je zaista napravila dosta problema
u islamskom svetu 20. veka.
I kada su veoma ekstremni oblici islamizma
doveli do terorizma u ime islama -
što je zapravo praksa za koju ja smatram da je protiv islama,
ali očigledno, neki ekstremisti nisu tako mislili.
Ali tu je zanimljivo pitanje:
ako je modernizam u islamu bio toliko popularan
u 19. i ranom 20. veku,
zašto je islamizam postao tako popularan
i u ostatku 20. veka?
I ovo pitanje, ja mislim,
zahteva pažljivu diskusiju.
U mojoj knjizi sam se bavio ovim pitanjem između ostalog.
I zaista ne morate da budete veliki naučnik da biste to razumeli.
Samo pogledajte političku istoriju 20. veka
i videćete da su se stvari dosta promenile.
Kontekst se promenio.
U 19. veku,
kada su muslimani posmatrali Evropu kao primer,
bili su nezavisni i mnogo samopouzdaniji.
U ranom 20. veku, sa padom Otomanskog carstva,
ceo Bliski istok je bio kolonizovan.
A kada imate kolonijalizam, šta još imate?
Imate anti-kolonijalizam.
Tako Evropa nije primer za imitiranje;
već je neprijatelj protiv koga se istrajno bori.
Tako da imamo oštro opadanje
liberalnih ideja u muslimanskom svetu,
i ono što vidimo je više od odbrambenog
rigidnog, reakcionarnog naprezanja
koje je dovelo do arapskog socijalizma i nacionalizma
i konačno, do islamističke ideologije.
Kada se kolonijalni period završio
umesto njega smo imali
uglavnom sekularne diktatore
koji "kažu" da su oni država,
ali nisu doneli demokratiju državi,
i uspostavili su diktaturu.
I mislim da je zapad ili barem neke snage na zapadu,
posebno SAD,
napravio grešku i podržao te sekularne diktatore,
misleći da će podržati njihove interese.
Ali zapravo su ovi diktatori
potisnuli demokratiju u svojim zemljama
i potisnuli islamističke grupe
i zapravo načinili muslimane mnogo oštrijim.
Tako smo u 20. veku
imali taj začarani krug u arapskom svetu
gde imate diktatore koji potiskuju svoj sopstveni narod
uključujući i muslimanske vernike,
i onda oni reaguju u skladu s tim.
Jedna država je doduše
uspela da izbegne
taj začarani krug.
I to je država iz koje sam ja: Turska.
Turska nikad nije bila kolonizovana
i ostala je nezavisna nacija nakon pada Otomanskog carstva.
Zapamtimo to.
Oni se nisu okrenuli anti-kolinijalnijalizmu
koji nalazimo u ostalim državama u regionu.
Drugo i najvažnije,
Turska je postala demokratija
pre bilo koje od država o kojima pričamo.
1950. Turska je imala svoje prve slobodne i ravnopravne izbore,
kojima je završena vladavina autokratičnijeg, sekularnog režima,
što je bio početak Turske.
I religiozni muslimani u Turskoj
videli su da glasanjem mogu da promene politički sistem.
I shvatili su da je demokratija kompatibilna sa islamom.
sa njegovim vrednostima,
i podržavali su demokratiju.
To je iskustvo
koje sve do skoro nisu imale
sve muslimanske nacije na Bliskom istoku.
Drugo, u poslednje dve decenije,
zahvaljujući globalizaciji i tržišnoj ekonomiji,
zahvaljujući napretku srednje klase,
u Turskoj vidimo
ono što ja definišem kao ponovno rođenje modernizma u islamu.
Sad, imamo više modernih vernika iz srednje klase,
koji, ponovo, posmatraju tradiciju
i vide da tamo ima izvesnih problema.
Oni razumeju da to mora da bude promenjeno, ispitano i reformisano.
Vide Evropu
i vide ponovo primer koji će slediti.
Ili makar koji će ih inspirisati.
Zato proces Evropske Unije
i trud Turske da bude član EU,
podržavaju unutar Turske
muslimanski vernici,
dok su neke sekularne nacije bile protiv toga.
Proces je doduše bio malo pomućen
činjenicom da nisu svi evropljani srdačni po tom pitanju -
ali to je druga stvar.
Ali pro-evropski sentiment u Turskoj u poslednjih desetak godina
postao je gotovo islamski pokret
podržan od strane islamističkih liberala
i sekularnih liberala, naravno.
I zahvaljujući tome,
Turska je uspela da stvori uspešnu priču
u kojoj islam i njegova najreligioznija shvatanja
postaju deo demokratske igre
i čak doprinose demokratskom i ekonomskom
napretku zemlje.
Ovo je bio inspirišući primer
za neke islamističke pokrete
ili neke od zemalja u arapskom svetu.
Sigurno ste svi videli "Arapsko proleće",
koje je počelo u Tunisu i Egiptu.
I mase Arapa
koji su protestovali protiv svojih diktatora.
Zahtevali su demokratiju, zahtevali su slobodu.
I nije se ispostavilo da su islamističke baba-roge
koje su diktatori uvek koristili
da opravdaju svoj režim.
Rekli su: "Hoćemo slobodu i demokratiju.
Mi smo vernici, muslimani,
ali hoćemo da živimo kao slobodni ljudi u slobodnim društvima."
Ovo je naravno, dug put.
Demokratija se ne može uspostaviti preko noći;
to je proces.
Ali ovo je obećavajuće doba
u muslimanskom svetu.
I ja verujem da je islamski modernizam
koji je nastao u 19. veku,
ali je doživeo pad u 20. veku
zbog političkih nevolja u muslimanskom svetu,
na putu da se ponovo rodi.
I mislim da je poruka iz toga
da islam,
uprkos nekim skepticima na zapadu
ima potencijal u sebi
da stvori sopstveni put ka demokratiji, sopstveni put ka liberalizmu,
sopstveni put ka slobodi.
Treba im samo dozvoliti da rade na tome.
Hvala mnogo.
(Aplauz)