Când oamenii află că scriu despre managementul timpului,
presupun două lucruri.
Unul e că sunt mereu punctuală,
însă nu sunt.
Am patru copii mici
și mi-ar plăcea să dau vina pe ei pentru întârzierile mele ocazionale,
dar uneori chiar nu e vina lor.
Odată am întârziat la propriul discurs despre organizarea timpului.
(Râsete)
A trebuit să stăm cu toții o clipă și să savurăm ironia momentului.
Al doilea lucru pe care ei îl presupun e că am multe sfaturi
ca să faci rost de timp de ici, de colo.
Uneori aflu din reviste care scriu despre așa ceva,
în general despre cum să ajuți cititorii să găsească o oră-n plus.
Ideea e să luăm câte un pic de timp de la activitățile cotidiene,
însumăm totul
și o să avem timp pentru chestiile bune.
Pun la îndoială întreaga premisă, dar sunt mereu interesată
să văd ce soluții au găsit înainte să apeleze la mine.
Câteva din preferatele mele:
să-ți faci treburile doar cu mâna dreaptă --
(Râsete)
Să fii extrem de chibzuit cu cuptorul cu microunde:
pe pachet scrie între 3 și 3 minute și jumătate,
mergem pe varianta mai scurtă.
Preferata mea, care are sens întrucâtva,
e să înregistrezi emisiunile preferate ca să derulezi la reclame.
Așa economisești 8 minute la fiecare jumătate de oră,
așa că la 2 ore de uitat la televizor,
faci rost de 32 minute pentru sport.
(Râsete)
E adevărat.
Știți vreun alt mod de a găsi 32 de minute pentru sport?
Să nu te uiți la televizor 2 ore pe zi, nu-i așa?
(Râsete)
În fine, ideea e că economisim timp de ici de colo, îl însumăm,
în final vom obține tot ce vrem să facem.
Dar după ce am studiat cum își petrec timpul oamenii de succes
și după ce le-am văzut programul făcut pe ore,
am ajuns să cred că ideea asta e depășită.
Nu ne construim viața pe care-o vrem prin a economisi timp.
Ne construim viața ce-o vrem,
iar timpul va veni de la sine.
Iată ce vreau să spun.
Recent, am făcut un proiect jurnal,
analizând 1.001 de zile din viața unor femei extrem de ocupate.
Aveau slujbe solicitante, uneori propria lor afacere,
de îngrijit copii, poate și părinți,
obligații comunitare --
oameni foarte ocupați.
Le-am cerut să-și țină evidența timpului o săptămână
ca să văd cât au lucrat și dormit,
și, pentru cartea mea, i-am intervievat despre strategiile lor.
Una din femeile al căror program l-am studiat
iese din casă după ceva într-o miercuri noaptea.
Când se întoarce, găsește boilerul stricat
și subsolul e plin de apă.
Dacă vi s-a întâmplat vreodată așa ceva,
știți că e o mizerie înspăimântătoare, ce face pagube imense.
Așa că se ocupă de consecințele imediate în acea noapte,
a doua zi au venit instalatorii,
ziua următoare, cei de la curățenie profesională s-au ocupat de mochetă.
Totul e consemnat în jurnalul ei.
Ajunge să îi ia șapte ore din săptămână.
Șapte ore.
E ca și cum ar găsi o oră în plus pe zi.
Dar sunt sigură că dacă ai fi întrebat-o la începutul săptămânii:
„Ai putea găsi șapte ore să te antrenezi pentru triatlon?”
„Ai putea găsi șapte ore să fii mentor pentru șapte oameni merituoși?”
Sunt sigură că ar fi spus ce am fi spus cu toții,
adică: „Nu. Nu vezi cât de ocupată sunt?”
Totuși, când a trebuit să găsească șapte ore
pentru că e plin de apă la subsol,
a găsit șapte ore.
Asta ne arată că timpul e foarte elastic.
Nu ne putem face mai mult timp,
dar timpul se va dilata ca să cuprindă ce alegem să punem în el.
Așadar, cheia pentru managementul timpului
e să ne tratăm prioritățile
ca echivalentul acelui boiler stricat.
Pentru a face asta, îmi place să folosesc
limbajul unuia dintre cei mai ocupați oameni pe care i-am intervievat.
Prin ocupat, vreau să spun că avea o mică afacere
cu 12 oameni pe statul de plată
și șase copii în timpul liber.
Am contactat-o să aranjăm un interviu
despre cum reușește să le „aibă pe toate” - sintagma asta.
Îmi amintesc că era joi dimineața,
iar ea nu avea timp să discute cu mine.
Bineînțeles, nu-i așa?
Dar motivul pentru care nu era disponibilă
era că ieșise la plimbare,
deoarece era o dimineață frumoasă de primăvară
și ea voia să plece la plimbare.
Bineînțeles că asta mă intrigă și mai tare,
iar când am dat de ea în cele din urmă, mi-a explicat astfel.
Mi-a spus: „Ascultă, Laura, tot ce fac,
fiecare clipă pe care o petrec, e alegerea mea.”
În loc să spună:
„Nu am timp să fac x, y sau z”,
a spus: „Nu fac x, y sau z, deoarece nu reprezintă o prioritate.”
„Nu am timp”, adesea înseamnă „Nu e o prioritate.”
Dacă stai să te gândești, ăsta e un limbaj mai potrivit.
V-aș putea spune că nu am timp să șterg praful de pe jaluzele,
dar nu e adevărat.
Dacă mi-ați oferi 100.000$ să-mi șterg jaluzelele,
aș face-o cât ai clipi.
(Râsete)
Din moment ce asta n-o să se întâmple,
pot să admit că problema nu e că nu am timp;
e că nu vreau să o fac.
Folosirea acestui limbaj ne reamintește că timpul e o alegere.
Și dacă o facem,
pot fi consecințe groaznice la a face alegeri diferite,
pot să admit asta.
Dar suntem inteligenți
și, în mod sigur, pe termen lung,
avem puterea de a ne umple viața
cu lucrurile care merită să fie acolo.
Așadar, cum facem asta?
Cum ne tratăm prioritățile
drept echivalentul acelui boiler stricat?
Ei bine, întâi trebuie să ne dăm seama care sunt ele.
Vreau să vă dau două strategii pentru cum să te gândești la asta.
Prima, pe plan profesional:
sunt sigură că mulți oameni, când ajung la sfârșit de an,
fac sau primesc o analiză a performanței anuale.
Te uiți la succesele tale de-a lungul anului,
„oportunitățile tale de a crește”.
Asta are rostul său,
dar cred că e mai eficient să o facem privind înainte.
Așa că vreau să pretindeți că e sfârșitul anului viitor.
Vă faceți o analiză a performanței
și este un an absolut uimitor pe plan profesional.
Care sunt cele trei până la cinci lucruri pe care le-ați făcut
ca să aveți un an atât de uimitor?
Așa că acum puteți să scrieți analiza performanței pentru anul viitor.
Și puteți face asta și pentru viața personală.
Sunt sigură că mulți dintre voi, asemeni mie, în decembrie
cumpărați felicitări în care sunt foi îndoite de hârtie colorată,
pe care e scris ceea ce e știut drept scrisoarea de sărbători a familiei.
(Râsete)
Un gen mai jalnic de literatură, zău așa,
ce o tot ține cu cât de minunat e fiecare din casă,
sau chiar mai strălucit,
cât de ocupat e fiecare din casă.
Dar aceste scrisori au rostul lor:
le spun prietenilor tăi și familiei tale
ce ai realizat pe plan personal și a contat pentru tine în acel an.
Deci, anul ăsta e pe terminate,
dar vreau să vă prefaceți că e sfârșitul anului viitor,
și a fost un an uimitor
pentru tine și cei dragi ție.
Care sunt cele trei până la cinci lucruri pe care le-ați făcut
ca să aveți un an atât de uimitor?
Puteți să scrieți acum felicitarea de familie pentru anul viitor.
Nu o expediați.
(Râsete)
Vă rog, nu o expediați.
Dar o puteți scrie.
Acum, între analiza performanței și scrisoarea de sărbători a familiei,
avem o listă cu 6 până la 10 obiective de care să ne ocupăm anul viitor.
Trebuie să le împărțim în etape realizabile.
Poate vreți să scrieți o istorie a familiei.
Întâi puteți citi istoriile altor familii,
să aveți o idee despre stil.
Apoi poate vă gândiți la ce întrebări să le puneți rudelor,
fixați întâlniri ca să-i intervievați.
Sau poate vreți să alergați 5 km.
Atunci găsiți un concurs, vă înscrieți, faceți un plan de antrenament
și scoateți încălțămintea din debara.
Apoi - asta e cheia -
tratăm prioritățile noastre ca acel boiler stricat,
punându-le primele în programul nostru.
Facem asta gândindu-ne în avans la săptămânile noastre.
Cred că un moment bun pentru asta sunt după-amiezile de vineri.
După-masa de vineri e ceea ce un economist ar numi
un timp cu „cost de oportunitate redus”.
Majoritatea nu stăm vineri după-masa și zicem:
„Sunt încântată că acum fac progrese
în prioritățile mele personale și profesionale.”
(Râsete)
Dar suntem dispuși să ne gândim care ar trebui să fie acestea.
Deci, faceți-vă puțin timp vineri după-masa,
faceți-vă o listă cu trei categorii de priorități: carieră, relații, eu.
Făcând o astfel de listă ne reamintește
că ar trebui să fie ceva în fiecare categorie.
Carieră, ne gândim;
relații, propria persoană --
nu prea mult.
Oricum, doar o listă scurtă,
două, trei lucruri la fiecare.
Apoi uitați-vă în ansamblu la săptămâna viitoare
și vedeți unde le puteți pune.
E alegerea voastră unde le planificați.
Știu că va fi mai complicat pentru unii.
Viața unora este mai grea decât a altora.
Nu va fi ușor să găsești timp pentru cursul de poezie
dacă îngrijești singură mai mulți copii.
Înțeleg asta.
Și nu vreau să minimalizez lupta cuiva.
Dar cred că cifrele pe care o să le spun ne vor mobiliza.
Sunt 168 de ore într-o săptămână.
24 multiplicat cu 7 dă 168 de ore.
E mult timp.
Dacă ai o slujbă cu normă întreagă, adică 40 ore/săptămână,
dormi opt ore pe noapte, deci 56 pe săptămână --
rămân 72 de ore pentru alte lucruri.
E mult timp.
Spuneți că lucrați 50 ore săptămânal,
poate o slujbă principală și ceva pe lângă.
Asta ne lasă cu 62 ore pentru alte lucruri.
Spuneți că lucrați 60 de ore.
Atunci rămân 52 de ore pentru alte lucruri.
Spuneți că lucrați mai mult de 60 de ore.
Sunteți siguri?
(Râsete)
Un studiu a comparat săptămânile de lucru estimate de oameni
cu jurnalele.
Au aflat că cei ce pretindeau că au săptămâni cu peste 72 ore
exagerau cam cu 25 de ore.
(Râsete)
Ghiciți în care direcție, nu-i așa?
Totuși, în 168 ore/săptămână
cred că găsim timp pentru ce contează pentru noi.
Dacă vreți să petreceți timp cu copiii voștri,
să studiați mai mult pentru un test,
să faceți sport trei ore și voluntariat două ore,
puteți.
Și asta și dacă lucrați mult peste normă.
Deci avem timp berechet, ceea ce e super,
deoarece ... știți ceva?
Nici n-avem nevoie de mult timp ca să facem lucruri extraordinare.
Dar când majoritatea avem „bucățele” de timp, ce facem?
Scoatem telefonul, așa e?
Începem să ștergem e-mail-uri.
Ne învârtim prin casă fără rost
sau ne uităm la televizor.
Dar clipele pot avea o putere mare.
Vă puteți folosi frânturile de timp
pentru frânturi de bucurie.
Poate să citești ceva minunat în autobuz
în drum spre serviciu.
Când aveam o slujbă pentru care schimbam două autobuze
și un metrou în fiecare dimineață,
mergeam la bibliotecă în weekend să-mi iau ceva de citit.
Făcea toată experiența aproape, aproape plăcută.
Pauzele de la serviciu pot fi folosite pentru meditație sau rugăciune.
Dacă cina cu familia pică datorită programului nebun de lucru,
poate micul dejun poate fi un bun substitut.
Înseamnă să privești timpul cuiva în ansamblu
și să vezi unde se potrivesc chestiile bune.
Chiar cred asta.
Este timp.
Chiar dacă suntem ocupați,
avem timp pentru ce contează.
Și când ne concentrăm pe ce contează,
putem să ne clădim viețile pe care le vrem
în timpul pe care-l avem.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)