Vaš se pas voli sklupčati na kauču, baš kao i vi,
i zato ga otjerate i udobno se smjestite.
Ipak, vi ste ovdje čovjek.
Vi ste inteligentno biće, a ne jednostavno biće navika.
Možete planirati i sanjati i oh -
Je li vas vaš pas upravo nadmudrio i osjetio sreću zbog tog?
Ili je samo slijedio svoje instinkte?
Postoji li uopće razlika?
O čemu je mislio?
Pa, to ovisi o tom kako razumijevamo "mišljenje"
i kriterijima po kojima ga evaluiramo.
I Aristotel i Descartes koriste kriterije instinkta i inteligencije
kako bi razlikovali životinje od ljudi.
Aristotel je vjerovao da ljudi imaju razum,
dok životinje mogu tek slijediti instinkte za preživljavanje i reprodukciju.
Gotovo 2000 godina kasnije,
Descartes je predložio ekstremniju verziju te ideje,
tvrdeći da su životinje koje slijede instinkte nerazlučive
od robota koji mehanički odgovaraju na podražaje iz okoline.
No, konsenzus oko životinjske (ne)inteligencije počeo se raspletati
s Darwinovom teorijom evolucije.
Darwin je pretpostavljao da inteligencija može evoluirati iz jednostavnijih nagona.
Promotrio je kišne gliste kako donose odluke kako odvući listove čudnog oblika
u svoja staništa,
i shvatio da bi i čovjek koristio slične načine pri rješavanju sličnog problema.
I ako su, kao što je smatrao, ljudi potekli od jednostavnijih bića,
onda možda naši umovi leže na dalekom kraju kontinuuma,
razlikujući se od životinjskih u stupnju, no ne u vrsti.
Nedavni eksperimenti koji pokazuju da mnoge vrste mogu riješiti složene probleme
potvrđuju Darwinovu polaznu hipotezu.
Slonovi koriste predmete kako bi doprijeli do nedostupnih mjesta.
Vrane same izrađuju alate,
i mogu koristiti premještanje vodom kako bi dobile nagradu.
Hobotnice mogu otvoriti staklenke nakon što gledaju druge kako to čine,
i čak se mogu sjetiti tog procesa mjesecima nakon.
Takve radnje uključuju razmatranje aspekata problema
odvojeno od neposredne situacije, te pamćenje strategije za naknadnu upotrebu.
Ipak, dok životinje mogu riješiti složene probleme,
kako znamo što, ili čak da li, misle?
Bihevioristi, poput Pavlova i Thorndikea, tvrde
da životinje koje se doimaju kao da misle
obično samo reagiraju na nagradu ili kaznu.
To je bio slučaj s Pametnim Hansom,
konjem s nevjerojatnom sposobnošću da otapka odgovore na matematičke probleme.
No, ispostavilo se da Hans nije bio posebno dobar u matematici, već u
čitanju suptilnih neverbalnih znakova svog trenera (koji je toga bio nesvjestan)
o tome kada prestati tapkati.
Znači, Hans nije znao računati, no znači li to da nije mislio?
Ipak, mogao je interpretirati suptilne socijalne poruke,
osobina koju je dijelio s mnogim drugim neljudskim životinjama.
Slonovi prepoznaju jedni druge nakon godina odvojenosti,
a čini se da čak i oplakuju mrtve.
Pčele komuniciraju posebnim plesom
kako bi drugim pčelama ukazale na lokaciju i kvalitetu izvora hrane.
Čimpanze sudjeluju u kompleksnim shemama obmane,
sugerirajući ne samo da misle, već i da razumiju da i drugi misle.
I onda je tu afrička siva papiga Alex, koja se mogla
koristiti ljudskim jezikom
kako bi razlikovala boje i oblike odsutnih predmeta,
i čak razumijeti apstraktne koncepte, poput većeg i manjeg.
To zvuči kao inteligencija,
a ne samo djelovanje nemislećih strojeva.
No, dok neljudska životinja može rješavati probleme i čak komunicirati,
za ljude, mišljenje također uključuje i svijest,
sposobnost da razmišljamo o svojim djelima, ne samo da ih činimo.
Nijedna od naših studija dosad nije nam rekla da li posjedovanje inteligencije
da nas nadmudri znači i da se naš pas može osjećati dobro zbog toga.
Ono što zbilja želimo znati jest kako je to biti pas,
ili hobotnica,
ili vrana?
Filozofi uma ovo nazivaju Teškim problemom,
zato što, dok vi i ja možemo izvijestiti o tome kako je to biti čovjek,
nitko ne govori konjskim jezikom.
Čak ni papiga koja govori, poput Alexa,
ne može nam reći kako se osjeća vezano uz boje koje može imenovati.
I što ako svijest dolazi u različitim oblicima?
Bismo li uopće prepoznali pčelinju svijest?
Zapravo, kako možemo biti sigurni da drugi ljudi imaju svijest?
Možda su oni samo dobro funkcionirajući zombiji.
Ipak, životinjski umovi nastavljaju testirati granice našeg shvaćanja i
okvir u koji ih smještamo mogao bi otkriti više o našim, nego o njihovim umovima.