Amikor azt a szót használjuk, hogy "építész" vagy"tervező",
általában arra gondolunk, hogy az egy szakember,
aki azért fizetést kap,
és hajlamosak vagyunk feltételezni, hogy ők azok a profik,
akik segítenek megoldani azokat
a behemót tervezői kihívásokat, amivel szembesülünk,
mint a felmelegedés, a városiasodás, és a társadalmi egyenlőtlenség.
Legalábbis ezt feltételezzük.
Pedig azt gondolom, hogy mindez tévedés.
2008-ban az építészeti diplomám megszerzése előtt álltam
pár év tanulás után, és azon voltam, hogy munkát keressek,
és közben ez történt.
A gazdaság már nem kínált munkát.
És ráébredtem néhány dologra.
Először is, ne hallgass a karrier tanácsadókra.
Másodszor, ez az építészet egy érdekes paradoxona, vagyis,
hogy még ennyire nem volt szükségünk a tervezői gondolkodásmódra,
mégis, az építészet, mint olyan, szó szerint munkanélkülivé vált.
Azon tűnődöm, hogy milyen arányokban beszélünk tervezésről,
mikor az építészet mögött ott a gazdaság,
amiről nem beszélünk, pedig muszáj lesz.
Amivel jó lesz kezdeni, az a fizetési csekked.
Szóval, frissen végzett építészként,
talán kereshetek 24 ezer fontot.
Kb. 36-37 ezer dollárt.
Nos, a világ népességéhez képest,
ez engem már a 1.95% leggazdagabb közé tesz,
mi szerint felmerül a kérdés, kinek is dolgozom?
A rideg valóság az,
hogy minden, amit ma építészetnek hívunk
az tulajdonképpen tervezés
a világ leggazdagabb 1%-a számára,
ami mindig is így volt.
Megfeledkeztünk erről,
mert voltak idők, amikor az építészet
a legtöbbet tett azért, hogy átalakítsa a társadalmat,
amikor is az 1% épített
a 99% nevében, különböző okokból, függetlenül attól,
hogy ez most emberbarátiságból történt a XIX. században,
a korai XX. századi kommunizmus miatt,
a jóléti állam, és legújabban, természetesen,
a felfújt ingatlan piac buborék által.
És mind az a siker, a sajátságos módján,
felfordult,
és ott vagyunk megint, ahol a part szakad,
ahol a világ legkitűnőbb tervezői és mérnökei
igazán csak a népesség 1%-nak képes dolgozni.
Most ez nemcsak a demokráciának előnytelen,
mert valószínű, hogy igen,
de maga a stratégia az, ami rossz, és nem is a legokosabb.
Az elkövetkező építész generáció legnagyobb kihívása az lesz,
hogy miként fogja a klientúrát,
az 1%-ból 100%-á tenni?
Ajánlanék három -- ösztönösnek nem mondható -- ötletet arra,
hogy miként lehet ezt megtenni.
Elsőként megkérdőjelezhetjük azt az elképzelést,
hogy az építészet házak építéséről szól.
Tulajdonképpen egy épület a legdrágább megoldás,
amit csak el lehet képzelni, bármely adott problémára.
Alapjában a tervezésnek a legérdekeltebbnek kéne lennie
a problémák megoldásában, új körülmények megteremtésében.
Szóval, itt ez a történet.
Az iroda egy iskolán dolgozott,
ami egy régi, Viktória kori épület volt.
Azt mondták az építészeknek, "Nézzétek,
a folyosóink olyanok, mint egy rémálom.
Túl szűkösek. A szünetekben bezsúfolódik.
Megy a terrorizálás. Lehetetlen őket féken tartani.
Nos, amire kérünk, hogy tervezzétek át a teljes épületet,
tudjuk, hogy néhány millió fontba fog kerülni,
de mi ebbe belenyugodtunk."
Aztán a csapat elgondolkodott, és elmentek,
végül azt mondták, "Igazából, ne tegyétek!
Helyette, szüntessétek be a kicsengetést.
És ahelyett, hogy egyszerre csöngettek ki,
inkább olyan kisebb csengéseket alkalmazzatok
különböző helyeken, különböző időben,
ami eloszlatja a folyosók forgalmát."
Végül is megoldja a problémát,
de milliók elköltése helyett,
az egész csak néhány száz fontba kerül.
De most ez úgy néz ki, hogy elveszed magadtól a kenyeret,
de nem. Inkább hasznosabbá teszed magadat.
Az építészek valóban nagyon jók
az ilyen találékony, stratégiai gondolkodásban.
És a probléma, mint sok tervező szakmában,
hogy ahhoz ragaszkodunk, hogy mi látunk el
egy bizonyos fajta fogyasztói igényt,
és nem gondolom, hogy ennek így kéne lennie.
A második kérdéses dolog az a XX. századi
tömegépítészet, ami
a hatalmas épületekről, és a nagy pénzről szól.
Tulajdonképpen belegabalyodtunk ebbe
az ipari éra gondolkodásmódba, ami azt sugallja,
hogy csak a nagy szervezetek tudnak városokat építeni,
vagy társulatok, akik a mi nevünkben építkeznek,
kieszközölik a teljes lakókörnyéket
egyetlen, masszív projektben, és persze,
a forma követi a finanszírozást.
És a végeredmény egyetlen, masszív lakókörnyék,
ami az egy-méret-mindenkinek elvén alapul.
És sokan meg sem engedhetik maguknak.
De mi van akkor, ha most már lehetséges, hogy a városokat
nemcsak az a néhány sokpénzű,
hanem sok kispénzű is felépítheti?
Amikor ezt teszik, úgy hoznak
teljesen más értékekre alapozottakat oda, ahol élni akarnak.
Ez érdekes kérdéseket tár fel arról,
hogy miként tervezzük városainkat? Hogy finanszírozzuk a fejlesztést?
Hogyan értékesítsük a tervezést?
Mit jelentene a demokratikus közösségeknek,
hogy lakosainak kínálja az építkezési jogot?
Valahogy, egyértelmű kellene, hogy legyen,
hogy a XXI. században a településeket, a városlakók fejleszthetik.
Harmadszorra pedig, arra kell emlékeznünk,
kimondottan gazdasági szempontból, hogy
a tervezés a szexhez, és az idősek gondozásához hasonlóan --
többnyire amatőrökre van bízva.
És ez egy jó dolog.
A legtöbb munka a pénzügyi gazdaság keretein kívül zajlik,
az ún. szociális gazdaságban,
ahol az emberek saját maguknak dolgoznak.
És a probléma az, hogy ezidáig
a pénzügy kezében volt
az összes infrastruktúra és minden eszköz.
Amivel tehát szembenézünk, hogy miként
építsük az eszközöket, az infrastruktúrát és az intézményeket
az építkezés társadalmi gazdaságává?
És ez nyílt forrású szoftverrel kezdődött.
És az elmúlt néhány évben ez átirányult
a fizikai világba, a szabadon használható hardverbe,
szabadon megosztott tervrajzok,
melyeket bárki le tud tölteni, és felhasználni.
És itt jön be a 3D nyomtatás, ami nagyon izgalmas.
Igaz? Mikor hirtelen van egy 3D-s nyomtatód,
ami nyílt forrású, és tartozékai
egy másik 3D-s nyomtatón készíthetők.
Ugyanígy működik egy CNC gép is,
ami olyan, mint egy nagy nyomtató, mely furnérlemezeket tud kiszabni.
Amikre ezek a technológiák képesek,
radikálisan csökkentik az idő, az ár, és készségek halmazát.
Próbára teszik az elképzelést,
miszerint, ha valamit alacsony költségen akarsz, az "egy kaptafás" kell legyen.
És ezek jelentős mértékben terjesztenek komplex
gyártási képességeket.
Abba a jövőbe haladunk, ahol a gyár ott van mindenhol,
ami mindjobban azt jelzi,
hogy mindenki a tervező csapatba tartozik.
Ez egy valódi ipari forradalom.
Ha belegondolunk, hogy a legfőbb ideológiai konfliktusok,
melyeket örököltünk, azon alapultak,
hogy ki irányítsa a gyártás folyamatát,
és ezek a technológiák, egy megoldást rejtenek magukban:
talán senki sem. Hanem mindannyian.
Mindegyikőnket elbűvölt,
hogy ez mit jelenthet az építészet számára.
Nos, másfél évvel ezelőtt
kezdtük el a WikiHouse projektet,
és a WikiHouse egy nyílt forrású építkezési rendszer.
Az az elképzelés, hogy mindenki számára online
elérhető legyen egy szabad könyvtár
3D-s modellekkel, amiket letölthetnek és alkalmazhatnak
egyelőre SketchUp-ban, hiszen ez ingyenes és felhasználóbarát,
és majdnem egy gombnyomással
egy teljes szett vágófájlt tudnak generálni,
ami valójában lehetővé teszi,
hogy kinyomtassák egy ház részeit egy CNC gép használatával
egy átlag anyagon, mint pl. egy furnérlemez.
A darabok pedig mind számozva vannak,
végeredményben az egész olyan, mint egy nagy IKEA készlet.
(Nevetés)
És mindenféle csavar nélkül összeáll.
Ékelődő illesztése van.
Még a kis ütő kalapácsokat is
ki lehet vágni a furnérlemezből.
Egy két-három emberből álló csapat,
akik együtt dolgoznak, meg tudják ezt építeni.
Nincs szükségük hagyományos építkezési készségekre.
Semmi szükségük mindenféle nagy teljesítményű gépre,
és fel tudnak építeni egy kb. ekkora méretű házat
egy nap alatt.
(Taps)
Amit kapsz, az végül is egy ház alapkerete,
amire aztán fel tudod szerelni az ablakokat,
a burkolatot, szigetelést, szolgáltatásokat,
az olcsó és kaphatóra alapozva.
Persze, a ház soha nem lesz kész.
Mi még ezen gondolkodunk, szóval a ház nem egy kész termék.
A CNC géppel még lehet más részeket készíteni hozzá
a későbbiekben, vagy hozzá lehet csatolni a szomszédos házat.
Szóval láthatjuk egy teljesen nyílt forrású lehetőség magvait,
egy lakói által fejlesztett városi modellt, ereje teljében.
Úgy mi, mint mások is, építettünk néhány prototípust szerte a világban,
egy-két igazán érdekes tanulsággal.
Egy, hogy ez mindig remek alkalom a barátkozásra.
Az emberek összekeverik néha az építkezési munkát a szórakozással.
De a nyitottság elve jobban hat
a mindennapi, fizikai részletekre.
Például, sose tervezz semmi olyat, amit nem lehet felemelni.
Vagy, ha tervezel valamit,
legyél biztos abban, hogy ne tudd fordítva letenni,
vagy, ha mégis, ne számítson, hiszen szimmetrikus.
Talán a legfőbb bennünk rejlő legmélyebb tudás,
amit Linus Torvalds fektetett le,
a nyílt forrás úttörője,
ami azt az elképzelést követte, "Légy lusta, mint egy róka".
Ne akard újra feltalálni a kereket.
Ami működik, azt alkalmazd a saját hasznodra.
Minden olyan tanítással ellentétben,
amit egy építésziskolában kapsz: a másolás jó.
Ami rendben is van, mert igazából,
ez a hozzáállás nem újító jellegű.
Valójában eddig is így építkeztünk
az ipari forradalmat megelőzőleg is,
a közösségi istálló-építésekben.
Az egyedüli különbség a hagyományos
honi építkezés és a szabad forrású közt
egy hálózati kapcsolat lehet,
ami egy óriási különbség.
Megosztottuk a WikiHouse-t
a Creative Commons licence alatt,
és ami csak most kezdődik,
hogy globálisan, csoportosan kezdik vinni,
használni, változtatni, foltozgatni, és ez nagyszerű.
Van egy remek csoport Christchurchben, Új-Zélandon,
akik a földrengést követő lakhatási fejlesztésen dolgoznak,
és a TED city díjnak köszönhetően,
most egy remek csoporttal dolgozunk egy riói favellán,
hogy felállítsunk egy közösségi gyárat
és egy mikroegyetemet.
Ezek igen apró kezdő lépések,
éppenséggel csak a múlt héten több emberrel
teremtettünk kapcsolatot, ők nincsenek a térképen.
Remélem, mikor legközelebb látjátok, a térkép nem is lesz látható.
Tudjuk, hogy a WikiHouse egy igen kicsi válasz,
de egy kis válasz egy nagy kérdésre,
az, hogy globálisan a leggyorsabban növekvő városok
nem felhőkarcolókból állnak.
Ezek önmagunk által építettek, így, vagy úgy.
Ha a 21. századi városról van szó,
ezek a srácok fogják azt megépíteni.
Szóval tetszik, vagy sem, üdvözöljük a világ legnagyobb tervező csapatában.
Tehát, ha komolyak vagyunk a problémáinkkal,
mint a globális felmelegedés, elvárosiasodás és egészség,
akkor a jelenlegi fejlesztési modelljeink megbuktak.
Ahogy Robert Neuwirth mondta, nincs egy bank
egy vállalkozás, egy állam vagy egy nonprofit szervezet,
aki képes lesz azt megtenni,
ha úgy kezeljük a polgárainkat, mint fogyasztókat.
Micsoda óriási dolog lenne, ha együttesen
fejlesztenénk a megoldásokat nemcsak
a szerkezeti problémára, amivel eddig dolgoztunk,
de az infrastrukturális gondokra is, mint pl. a napenergiás légkondicionálás,
hálózaton kívüli energia, szennyvíz,
olcsó, nyílt forrású, nagy teljesítményű megoldások,
amit bárki könnyen meg tud valósítani,
és mind a közösbe tenni,
ahol mindenki tulajdonos, ugyanakkor el is érhető mindenki számára?
Egyféle Wikipedia mindenfélére?
Amikor aztán minden a közösben van,
az mindig ott is marad.
Mennyire változtatná ez meg a szabályokat?
Úgy gondolom, a technológia is a mi oldalunkon van.
Ha a tervezés XX. századi nagy projektje
a fogyasztás demokratizálása volt --
úgy, mint Henry Ford, Levittown, Coca-Cola, IKEA --
azt hiszem a 21. századi nagy projekt
a termelés demokratizálása lesz.
És amikor városi építészetről van szó,
az igazán számít.
Nagyon köszönöm!
(Taps)