כאשר הייתי תלמידת תיכון בגיל 17--
סיימתי את לימודיי בדקאטור, ג׳ורג׳יה,
בתור מצטיינת המחזור--
הייתי מאוד גאה בעצמי.
הגעתי מקהילה בעלת מעמד כלכלי נמוך, גדלתי במיסיסיפי,
עברנו ממיסיסיפי לג׳ורג׳יה
כדי שהוריי יוכלו ליישם את התארים שלהם ככמרים מתודיסטים.
היינו עניים, אבל הם כנראה חשבו שאנחנו לא עניים מספיק
אז הם הלכו על עוני כמצב קבוע.
(צחוק)
וכך, בזמן שהם למדו באמורי,
אני למדתי באבונדייל, ונהייתי מצטיינת המחזור.
ובכן, אחד היתרונות בלהיות מצטיינת במדינת ג׳ורג׳יה
היא שמזמינים אותך לפגוש את המושל של ג׳ורג׳יה.
לא התעניינתי במיוחד לפגוש אותו.
זה היה די מגניב.
יותר הלהיבה אותי העובדה שהוא גר באחוזה,
בגלל שצפיתי המון ב״ג׳נרל הוספיטל״ ו״שושלת״
כילדה.
(צחוק)
ומפה לשם קמתי באותו הבוקר מוכנה לקראת המפגש עם המושל.
אמי ואבי, שגם כן הוזמנו, קמו בבוקר,
ויצאנו.
אבל לא נכנסנו למכונית שלנו.
ובדרום, מכונית היא דבר הכרחי.
אין לנו מספיק תחבורה ציבורית, ואין הרבה אפשרויות.
אבל אם אתה בר מזל לחיות בקהילה
בה אין לך רכב,
האפשרות היחידה היא תחבורה ציבורית.
וזה מה שנאלצנו לקחת.
וכך עלינו על האוטובוס.
ולקחנו את האוטובוס מדקאטור כל הדרך לבאקהד,
היכן שהאחוזה של המושל יושבת על חלקת אדמה יפהפייה,
עם גדרות גבוהות ושחורות מקיפות את המקום.
אנחנו מגיעים לאחוזת המושל,
מושכים בדוושה הקטנה בשביל שהנהג יעצור בתחנה שלנו,
יורדים מהאוטובוס,
אמי, אבי ואני, חוצים את הכביש.
אנו הולכים במעלה כביש הגישה, בגלל שיש מכוניות שמגיעות,
מכוניות שמסיעות תלמידים מכל רחבי מדינת ג׳ורג׳יה.
לכן אנחנו הולכים בצד הכביש.
וכאשר אנו הולכים בטור ישר לצד הדרך,
אמא ואבי מקיפים אותי בשביל לוודא שלא אפגע מאחת המכוניות
שמסיעות תלמידים מצטיינים אחרים,
אנו ניגשים לשומר בכניסה.
כאשר אנו מגיעים לעמדה שלו, השומר יוצא החוצה.
הוא מסתכל עליי, מסתכל על ההורים שלי,
ואומר, ״אתם לא שייכים לכאן, זה אירוע פרטי״.
אבי אומר, ״לא, זו בתי סטייסי. היא אחת מהמצטיינות״.
אבל השומר לא מתסכל על הרשימה שנמצאת ביד שלו.
הוא לא מבקש מאמי את ההזמנה
שנמצאת בתחתית התיק המאוד מנופח שלה.
במקום זאת, הוא מסתכל מעבר לכתף על האוטובוס,
בגלל שבראש שלו, האוטובוס מספר לו סיפור על מי צריך להיות שם.
והעובדה שהיינו עניים מדי בשביל לרכוש מכונית--
זה היה הסיפור שסיפר לעצמו.
וייתכן שהוא ראה משהו בצבע העור שלי,
ייתכן וראה משהו בלבוש שלי;
אינני יודעת מה עבר לו בראש.
אך המסקנה שלו הייתה להביט בי פעם נוספת,
ובמבט של בוז, להגיד,
״אמרתי לכם, זה אירוע פרטי. אתם לא שייכים לכאן״.
עכשיו, ההורים שלי אמנם למדו להיות כמרים מתודיסטים,
אך הם עדיין לא היו כמרים.
(צחוק)
וכך הם המשיכו לקיים עם אותו אדון
דיון סוער ביותר בנוגע לכישורי קבלת ההחלטות שלו.
(צחוק)
ייתכן שאבי ציין
שהשומר הולך להעביר נצח נצחים במקום לוהט במיוחד
אם הוא לא ימצא את שמי ברשימה שהחזיק.
ואכן, הבחור בודק את הרשימה בסופו של דבר,
הוא מצא את שמי, ונתן לנו להכנס.
אבל אני לא זוכרת את הפגישה עם מושל ג׳ורג׳יה.
אני לא זוכרת את הפגישה עם יתר התלמידים המצטיינים
מ-180 בתי ספר שונים.
הזכרון הצלול היחיד שיש לי מאותו היום
הוא של אדם עומד בכניסה למקום העוצמתי ביותר בג׳ורג׳יה,
מסתכל עליי ואומר לי שאני לא שייכת.
וכך החלטתי, 20 ומשהו שנים לאחר מכן,
להיות האדם שיזכה לפתוח את הדלתות.
(תרועות)
(מחיאות כפיים)
למרבה הצער, ייתכן וקראתם את המשך הסיפור.
זה לא בדיוק מה שקרה.
וכעת אני עסוקה בלהבין: איך אני מתקדמת?
כיוון ש... תראו, לא רציתי רק לפתוח את הדלתות עבור נשים שחורות צעירות
אשר המעיטו בערכן ואמרו להן שהן לא שייכות.
רציתי לפתוח את הדלתות הללו גם בשביל אמריקאיות לטיניות ואסייתיות.
רציתי לפתוח את הדלתות הללו בשביל החוקיים והלא חוקיים.
רציתי לפתוח את הדלתות הללו כבת ברית של קהילת הלהטב״ק.
רציתי לפתוח את הדלתות הללו
בשביל המשפחות שצריכות לקרוא לעצמן קורבנות של אירועי ירי.
רציתי לפתוח את הדלתות לרווחה לכל האנשים בג׳ורג׳יה,
בגלל שזו המדינה שלנו, זו האומה שלנו,
וכולנו שייכים לכאן.
(תרועות)
(מחיאות כפיים)
אבל שמתי לב שהנסיון הראשון לא היה מספיק.
והשאלה שלי הפכה להיות: כיצד אני מתקדמת?
כיצד אני מתקדמת מעבר למרירות והעצב והתשישות
וצפייה בטלוויזיה בכמויות לא סבירות בזמן שאני אוכלת גלידה?
(צחוק)
מה הצעד הבא?
ואני עומדת לעשות את מה שעשיתי תמיד.
אני עומדת להתקדם, בגלל שלסגת לאחור זו לא אפשרות
ולדרוך במקום זה לא מספיק.
(מחיאות כפיים)
תראו, התחלתי את המרוץ למשילות
על ידי ניתוח האישיות שלי ומי אני רוצה להיות.
ויש שלוש שאלות שאני שואלת את עצמי לגבי כל דבר שאני עושה,
בין אם מדובר בריצה למשילות או הקמת עסק;
כאשר החלטתי להקים את פרוייקט ניו ג׳ורג׳יה
בשביל לרשום אנשים להצבעה;
או כאשר התחלתי את הפעילות האחרונה, פייר פייט ג׳ורג׳יה.
לא משנה מה אני עושה, אני שואלת את עצמי שלוש שאלות:
מה אני רוצה?
למה אני רוצה את זה?
וכיצד אני משיגה את זה?
ובמקרה הזה, אני יודעת מה אני רוצה.
אני רוצה שינוי.
זה מה שאני רוצה.
אבל השאלה היא:
באיזה שינוי אני מעוניינת?
ואני יודעת שהשאלות שאני מוכרחת לשאול את עצמי הן:
אחת, האם אני כנה לגבי גודל התשוקה שלי?
בגלל שקל לגלות שכאשר לא קיבלת את מה שרצית,
אז אולי היה כדאי להציב רף נמוך יותר,
אבל אני כאן להגיד לכם להיות תקיפים לגבי התשוקה שלכם.
אל תאפשרו למכשולים לעצור אתכם.
(מחיאות כפיים)
שתיים, אפשרו לעצמכם להבין את הטעויות שלכם.
אבל הבינו גם את הטעויות של אחרים,
כי, כנשים במיוחד,
מלמדים אותנו שאם משהו לא מסתדר,
זוהי כנראה אשמתנו.
ובדרך כלל, יש משהו שיכולנו לעשות יותר טוב,
אבל הוסבר לנו לא לחפש יותר מדי
מה הצד השני יכל לעשות אחרת.
ואין קשר למפלגות-- אלה אנשים.
לעתים קרובות מדי נאמר לנו שהטעויות שלנו הן שלנו בלבד,
אך הנצחון הוא משותף.
ולכן מה שאני ממליצה לכם זה להכיר בטעויות שלכם,
אך הכירו גם בטעויות של אחרים.
והיו לא משוחדים לגביהן.
היו כנים עם עצמכם, וכנים עם אלו שתומכים בכם.
אבל ברגע שתדעו מה אתם רוצים,
הבינו מדוע אתם רוצים בזה.
ולמרות שזה מרגיש טוב, נקמה היא לא סיבה טובה.
(צחוק)
במקום, וודאו שאתם רוצים בזה
כיוון שיש משהו לא שכדאי שתעשו,
אלא שאתם מוכרחים לעשות.
זה חייב להיות משהו שמדיר שינה מעיניכם
אלא אם כן אתם חולמים עליו;
משהו שאתם מתעוררים איתו בבוקר ומתלהבים לגביו;
או משהו שמרגיז אתכם כל כך,
שאתם יודעים שאתם חייבים לעשות משהו לגביו.
אך דעו מדוע אתם עושים זאת.
ודעו מדוע זה חייב להיעשות.
הקשבתם לנשים מכל העולם
מדברות על מדוע דברים חייבים להיעשות.
אך גלו בעצמכם מה הוא ה״למה״ שלכם,
בגלל שקפיצה מה״מה״ אל ה״לעשות״
היא חסרת משמעות אם אינכם יודעים למה.
כיוון שכאשר זה נעשה קשה, כאשר זה נעשה קשוח,
כאשר החברים שלכם מתרחקים מכם,
כאשר התומכים שלכם שוכחים מכם,
כאשר אתם לא זוכים במרוץ הראשון --
אם אינכם יודעים למה, לא תוכלו לנסות שוב.
אז, קודם כל דעו מה אתם רוצים.
שנית, דעו מדוע אתם רוצים בזה.
אך שלישית, דעו כיצד אתם הולכים ליישם זאת.
התמודדתי עם מספר מכושלים במירוץ הזה,
(צחוק)
רק כמה.
אך במרדף לשם,
נהייתי האישה השחורה הראשונה אי פעם שנהפכה להיות מועמדת לתפקיד המושל
בהיסטוריה של ארצות הברית של אמריקה מטעם מפלגה גדולה.
(תרועות)
(מחיאות כפיים)
אך חשוב מכך, בתהליך הזה,
התוצאה הייתה 1.2 מיליון מצביעים אפרו-אמריקאים בג׳ורג׳יה.
אלו יותר מצביעים
מהמצביעים שהיו למפלגה הדמוקרטית בבחירות של 2014.
(מחיאות כפיים)
הקמפיין שלנו שילש את מספר הלטינים
שהאמינו שהקול שלהם משנה במדינת ג׳ורג׳יה.
שילשנו את מספר האסייתים האמריקנים
שקמו ואמרו, ״זו המדינה שלנו, גם״.
אלו הצלחות שאומרות לי כיצד אוכל לגרום לזה לקרות.
אך הן גם עזרו לי להבין שניתן להתגבר על המכשולים שבדרך.
הם פשוט קצת גבוהים.
אך אני מבינה גם כן
שישנן שלוש סוגיות שאנו תמיד בני ערובה שלהן.
הראשונה היא כספים.
עכשיו, ייתכן ששמעתם, אני נמצאת בחוב קטן.
אם לא שמעתם על זה, כנראה שלא יצאתם החוצה.
(צחוק)
וכספים זה משהו שבולם אותנו לעתים כל כך קרובות,
החלומות שלנו תחומים בכמות המשאבים שיש לרשותנו.
אך אנו שומעים שוב ושוב
סיפורים על אנשים שהתגברו על האתגרים המשאביים האלו.
אך לא ניתן להתגבר על נושא שלא מדברים עליו.
וזו הסיבה שלא אפשרתי להם להשפיל אותי בנושא החוב בקמפיין שלי.
לא אפשרתי לאף אחד להגיד לי שהמשאבים המצומצמים שלי
היו סיבה לפסול אותי מן המרוץ.
והאמינו לי, אנשים ניסו להגיד לי שלא כדאי שארוץ.
חברים אמרו לי לא לרוץ.
שותפים לדרך אמרו לי לא לרוץ.
״יו אס איי טודיי״ הזכירו שאולי לא כדאי שארוץ.
(צחוק)
אך לא משנה מי זה היה,
הבנתי שכספים הם לעתים קרובות הסיבה בגללה אנו לא מאפשרים לעצמנו לחלום.
אינני יכולה להבטיח שתמיד תתגברו על המכשולים האלו,
אך אומר לכם כך, חסר לכם אם לא תנסו.
(מחיאות כפיים)
הסוגיה השנייה היא פחד.
ופחד הוא אמיתי.
הוא משתק.
הוא מבעית.
אך הוא יכול להיות גם מעורר,
כיוון שברגע שתדעו ממה אתם מפחדים,
אתם יכולים להבין כיצד להתגבר על זה.
הסוגיה השלישית היא תשישות.
לפעמים פשוט מתעייפים מלנסות.
מתעייפים מלקרוא על תהליכים ועל פוליטיקה
ומהדברים שמונעים מכם להגיע לאן שאתם מכוונים.
לפעמים, המשמעות של תשישות היא קבלה של מעמד במקום של כוח.
אנו מאפשרים למישהו להדביק לנו כותרת כפרס ניחומים,
במקום להבין שאנו יודעים מה אנו רוצים ואנו מתכוונים להשיג אותו,
אפילו אם אנחנו עייפים.
בגלל זה אלוהים יצר את השנ״צ.
(צחוק)
ברגעים האלו אנו גם למדים
שתשישות היא הזדמנות להעריך את גודל התאווה שלנו.
בגלל שאם אתם מרוסקים,
אם עבדתם קשה ככל יכולתכם,
אם עשיתם כל דבר שאמרתם שצריך להיעשות,
והדברים עדיין לא הסתדרו,
תשישות יכולה לשאוב לכם את האנרגיה.
וזו הסיבה מדוע חוזרים אל שאלת ה״למה״.
כיוון שאני יודעת שאנו חייבים נשים שידברו עבור חסרי הקול.
אני יודעת שאנו חייבים אנשים בעלי מצפון ישר
אשר יעמדו אל מול הדיכוי.
אני יודעת שאנו חייבים אנשים
שיבינו שצדק חברתי שייך לכולנו.
והידיעה הזו מובילה אותי מדי בוקר,
והיא עוזרת לי להלחם חזק יותר.
כיוון שאני מתקדמת, תוך הכרה בעבר שלי.
אני מבינה אילו מכשולים הולכים להציב לי.
אני יודעת מה הם הולכים לעשות,
ואני בטוחה למדי שכעת הם מתכונניםֿ ומייצרים מכושלים חדשים.
יש להם ארבע שנים למצוא פתרונות.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אולי שנתיים.
(תרועות)
(מחיאות כפיים)
ולסיכום:
אני יודעת מה אני רוצה, אני רוצה צדק.
אני יודעת מדוע אני רוצה אותו,
כיוון שעוני בחברה הוא דבר לא מוסרי וזהו כתם באומה שלנו.
ואני יודעת כיצד אני הולכת להשיג זאת:
על ידי התקדמות כל יום ביומו.
תודה רבה לכם.
(תרועות)
(מחיאות כפיים)