Jag ska prata om klimatförändring,
men jag är inte riktigt en miljöaktivist.
Jag har faktiskt aldrig tänkt på mig själv som en naturperson.
Jag har aldrig campat, aldrig gått på vandring,
inte ens ägt ett husdjur.
Jag har levt hela mitt liv i städer,
faktiskt bara en stad.
Och även om jag gillar att besöka naturen
har jag alltid tänkt att det var något som hände någon annanstans,
långt borta,
med hela det moderna livet som en fästning mot krafterna.
Med andra ord,
som nästan alla andra som jag kände,
levde jag mitt liv självbelåten
och vilseledd
om hotet från global uppvärmning.
Vilket jag trodde hände långsamt,
hände långt på avstånd
och det representerade bara ett blygsamt hot mot sättet jag levde på.
På alla dessa punkter,
hade jag mycket, mycket fel.
De flesta, om de berättar för dig om klimatförändringar,
berättar en saga om framtiden.
Om jag gjorde det skulle jag säga,
"Enligt FN, om vi inte ändrar kurs,
vid slutet av seklet,
kommer vi få ungefär fyra grader Celsius av uppvärmning."
Det skulle betyda, tror vissa forskare,
dubbelt så mycket krig,
hälften så mycket mat,
globala GDP skulle kunna vara 20 procent mindre än utan klimatförändringar.
Det är en påverkan som är djupare än den stora depressionen,
och den skulle vara permanent.
Men effekterna händer faktiskt mycket snabbare än 2100.
Under 2050, beräknas det
att många av de största städerna i Sydasien och Mellanöstern
kommer vara nästan helt obeboeliga under sommaren.
Det är städer som idag är hem för 10, 12, 15 miljoner människor.
Och på tre decennier
kommer du inte kunna gå runt utomhus i dem
utan att riskera värmeslag eller möjligen döden.
Planeten är 1,1 grader Celsius varmare nu
än den var innan industrialiseringen.
Det kanske inte låter som mycket,
men det sätter oss faktiskt helt utanför temperaturens räckvidd
som omfattar hela människans historia.
Det betyder att allt vi någonsin känt till som art,
evolutionen av människodjuret,
utvecklingen av jordbruket,
utvecklingen av rudimentär civilisation,
och modern civilisation och industriell civilisation,
allt som vi vet om oss själva som biologiska varelser,
som sociala varelser, som politiska varelser,
är resultatet av klimatförhållanden
som vi redan lämnat bakom oss.
Det är som om vi landat på en helt annan planet,
med ett helt annat klimat.
Och nu måste vi ta reda på vad vi tagit med oss från civilisationen
som kan uthärda dessa nya förhållanden
och vad som inte kan det.
Och saker och ting blir värre härifrån.
Under en mycket lång tid nu,
har vi fått höra att klimatförändringar var en långsam saga.
Det började med den industriella revolutionen,
och nu är vi skyldiga
att fixa det mor-och farföräldrar lämnat
så att våra barnbarn slipper ta itu med det.
Det var en historia om århundraden.
Faktum är att hälften av alla utsläpp
som någonsin producerats från förbränning av fossila bränslen
i hela mänsklighetens historia
har producerats under de senaste 30 åren.
Det är efter Al Gore gav ut sin första bok om uppvärmning.
Det är efter att FN grundade IPCC, sitt klimatförändringsorgan.
Vi har gjort mer skada sedan dess
än under alla århundraden, alla årtusenden innan.
Nu är jag 37 år,
vilket betyder att mitt liv innehåller hela historien.
När jag föddes verkade planetens klimat stabilt.
Idag
står vi på randen till en katastrof.
Klimatkrisen är inte arvet från våra förfäder.
Det är verket från en enda generation.
Vår.
Detta kanske låter som bara dåliga nyheter.
Det är det, riktigt dåliga nyheter.
Men det innehåller också, tror jag,
några goda nyheter, åtminstone relativt sett.
Dessa effekter är skrämmande stora.
Men de är också, tycker jag, spännande.
Eftersom de är i slutändan en reflektion
av hur mycket makt vi har över klimatet.
Om vi kommer till de helvetiska scenarierna
kommer det vara för att vi har fått dem att hända,
för vi har valt att låta dem hända.
Vilket betyder att vi kan välja vilka scenarier som ska ske.
Nu kan det verka som en för rosenröd bild att tro på
och de politiska hindren är faktiskt enorma.
Men det är ett enkelt faktum -
främsta källan till global uppvärmning är mänsklig.
Hur mycket kol vi släpper ut i atmosfären.
Våra händer är på de spakarna.
Och vi kan skriva historien om planetens klimatframtid själva.
Inte bara kan - utan är.
Eftersom passivitet är en slags åtgärd,
kommer vi skriva historien vare sig vi vill det eller ej.
Det här är inte vilken historia som helst,
vi håller alla framtiden i våra händer.
Det är den slags historia som vi är vana vid i mytologin
och teologin.
En enda generation
som har skapat tvivel om mänsklighetens framtid
har nu uppdraget att säkra en ny framtid.
Så hur skulle det se ut?
Det kan betyda solpaneler som täcker hela jorden,
överallt du tittar.
Det kan betyda att om vi utvecklar bättre teknik,
kommer vi inte ens behöva distribuera dem globalt,
eftersom det har uppskattats att bara en bråkdel av Saharas öken
absorberar nog mycket solkraft för att tillgodose världens energibehov.
Men vi skulle förmodligen behöva ett nytt elnät,
ett som inte förlorar två tredjedelar av sin kraft i värme,
som idag är fallet i USA.
Vi kanske skulle använda mer kärnkraft,
även om det måste vara en helt annan typ av kärnkraft,
eftersom dagens teknik inte alls är ekonomiskt konkurrenskraftig
med förnybar energi, vars kostnader faller så snabbt.
Vi skulle behöva nya slags flygplan,
eftersom jag inte tror det är praktiskt
att be hela världen ge upp flygresor,
särskilt när så mycket av den globala södern,
för första gången, har råd med dem.
Vi behöver flygplan som inte producerar kol.
Vi behöver en ny typ av jordbruk.
Eftersom vi inte kan be folk att helt ge upp kött och bli veganer,
det skulle innebära ett nytt sätt att föda upp nötkött.
Eller kanske ett gammalt sätt,
eftersom vi redan vet att traditionella betesmetoder
kan förvandla boskap
från vad som kallas kolkällor, som producerar koldioxid,
till kolsänkor som absorberar dem.
Om du föredrar en teknisk lösning,
kan vi kanske odla lite av det köttet i ett labb.
Vi kan förmodligen också mata den riktiga boskapen med sjögräs,
eftersom det minskar deras metanutsläpp med så mycket som 95 eller 99 procent.
Troligen måste vi göra alla dessa saker,
för att, precis som med varje aspekt av det här pusslet,
är problemet helt enkelt för stort och komplicerat
att bli löst på ett enkelt sätt med en enda perfekt lösning.
Oavsett hur många lösningar vi använder,
kommer vi förmodligen inte kunna bli kolbefriade i tid.
Det är den skrämmande matematiken som vi står inför.
Vi kommer inte kunna besegra klimatförändringarna,
bara leva med dem och begränsa dem.
Det innebär att vi troligen behöver
någon mängd av det som kallas negativa utsläpp,
som också tar kol ut ur atmosfären.
Miljarder nya träd, kanske biljoner nya träd.
Hela plantager av kolupptagningsmaskiner.
Kanske en industri som är två till fyra gånger större
än dagens olje- och gasverksamhet,
för att upphäva skadan från dessa företag under de senaste decennierna.
Vi skulle behöva en ny typ av infrastruktur,
tillverkad av en annan typ av cement.
För i nuläget, om cement var ett land,
skulle det vara världens tredje största utsläppskälla.
Kina häller ut lika mycket cement på tre år
som USA hällt ut under hela 1900-talet.
Vi skulle behöva bygga havs- och landvallar
för att skydda personerna som bor längs kusten,
där många är för fattiga för att bygga dem idag.
Därför måste den snäva nationalistiska geopolitiken ta slut
som tillåter att vi kan definiera lidandet hos dem som bor på andra håll i världen
som obetydligt,
när vi ens erkänner det.
Denna bättre framtid blir inte lätt.
Men de enda hindren är mänskliga.
Det kanske inte är en tröst,
om du vet vad jag vet om mänsklig brutalitet och likgiltighet,
men jag lovar dig, det är bättre än alternativet.
Vetenskap hindrar inte oss från att agera,
och inte heller teknik.
Vi har idag de verktyg vi behöver för att börja.
Självklart har vi också de verktyg vi behöver för att få ett slut
på global fattigdom, epidemisk sjukdom
och kvinnomisshandel.
Därför behöver vi mer än nya verktyg, vi behöver ny politik,
ett sätt att övervinna alla dessa mänskliga hinder -
vår kultur, vår ekonomi,
vår lutning mot status quo,
vårt ointresse att ta det som verkligen skrämmer oss på allvar.
Vår kortsiktighet.
Vår känsla av egenintresse.
Och själviskheten hos världens rika och mäktiga
som har minst motivation att ändra något.
Nu kommer de också att lida,
men inte lika mycket som dem som äger minst,
som har gjort minst för att producera uppvärmning
och har gynnats minst
från processerna som har fört oss till denna krispunkt
men kommer bli mest belastade under de kommande decennierna.
En ny politik
skulle kunna göra hanteringen av den bördan,
var den faller och hur tungt,
vår tids största prioritet.
Oavsett vad vi gör,
kommer klimatförändringar att förändra det moderna livet.
En del uppvärmning är redan inbakad och är oundviklig,
vilket innebär att en viss mängd ytterligare lidande också är det.
Även om vi vidtar dramatiska åtgärder
och undviker några av dessa skrämmande scenarier,
kommer det betyda att leva på en helt annan planet.
Med ny politik, ny ekonomi,
en ny relation till teknik
och en ny relation till naturen -
en helt ny värld.
Men en som är relativt beboelig.
Relativt välmående.
Och grön.
Varför inte välja den?
Tack.
(Applåder)