Deci zeii au trimis un mesaj unui rege bătrân.
„Te vom deghiza
ca să poți intra în tabăra inamicilor,
să găsești ucigașul fiului tău
și apoi poți încerca să răscumperi trupul fiului tău mort înapoi.”
Când regele îi spune reginei,
ea este înspăimântată.
„Nu te duce!
Ahile ucigătorul de oameni te va omorî și pe tine.”
Dar apoi, bătrânul,
Regele Priam al Troiei,
spune ceva ciudat și minunat,
dar dificil pentru generația noastră de înțeles complet.
„Nu-mi pasă dacă grecii mă ucid,
atât timp cât voi avea prima oară îmbrățișarea reconfortantă pentru inimă
a fiului meu mort în brațele mele.”
„Fiul meu mort în brațele mele?”
Oare bătrânul nu știe că trupurile celor morți
sunt fără valoare?
Ținta lui – fără rost.
Cine și-ar risca viața pentru un cadavru?
Povestea vine din Cartea 24 din „Iliada”,
o lucrare de bază a civilizației occidentale
scrisă de Homer în anul 700 î.e.n.
despre un război care a luat loc în anul 1300 î.e.n.
Asediul Troiei.
Un poem specific vechilor celți care a fost memorat,
recitat și interpretat pentru mii de ani.
Ai auzit sunetul Iliadei revărsându-se prin urechile tale,
și în acea interpretare redescoperi viața antică și înțelepciunea morții
strămoșilor noștri.
Cum să fii curajos în tristețe,
cum să-ți înfrunți moartea cu vitejie,
cum să-ți înveți copiii cum să moară,
cum să fii un muritor mai bun,
un om mai bun.
(în greacă) „Hṑs hoí g’ amphíepon táphon Héktoros hippodámoio.”
Ultimul vers în greaca antică a „Iliadei”.
O înțelepciune pe care voit am uitat-o și pierdut-o
în noua noastră frică egocentrică de moarte.
În contrast, am subcontractat mortalitatea noastră.
Moartea modernă în mod absurd a devenit specialitate medicală.
Grijă paliativa - o țară străină pe care nu o vizităm niciodată.
Sau doar la sfârșitul vieții noastre.
Ultima formă de negare a morții.
La fel cum ne-am interzis nu numai îmbrățișarea,
dar și vederea morților noștri.
Interzis.
Să facem un test?
Cu degetele mâinii drepte?
Da, tu, toată lumea,
și numărați câte cadavre ați văzut, atins,
sărutat și îmbrățișat în toată viața voastră?
Unul?
Sau două?
Sau niciunul?
Puteți număra cadavrele pe degetele de la mâna stângă?
Și cum se poate întâmpla asta,
într-o lume în care toată lumea e muritoare?
Pe ecranele TV, acoperim
acel act final de iubire Homerică,
Hector mort în brațele tatălui său,
invocând decență publică, preferințe diferite
și câștigurile din publicitate.
Dar fuga noastră existențială nu ne-a făcut mai puternici, înțelepți,
mai curajoși în fața morții,
ci doar mai fricoși.
Suntem mult prea triști,
prea speriați de propria noastră moarte.
Concepția noastră despre moarte s-a redus la ceva ce ține de „eu”,
niciodată la ceva ce ține de „noi”.
Bolnavii terminali sunt adesea rușinați de îmbolnăvirea lor și se ascund.
Suntem jenați de ceea ce ar trebui să spunem unui coleg
care a pierdut pe cineva drag.
Jenați de mortalitatea noastră.
Îngrijorați că, dacă spunem ceva, îi vom întrista mai mult.
Și trist, desigur, e ceva rău.
Plăcerile amărăciunii,
jelirea colectivă publică,
ne sunt nefamiliare.
Deși sunt adesea citate în „Iliada”,
alături de sfaturi materne de a face mai mult sex
ca o formă de terapie pentru jale.
Sfat, care, din experiență personală,
poate face un bine imens unui suflet care jelește.
(Râsete)
Nouă ne este mai multă frică să murim
decât le era acelor războinici pe câmpiile Troiei.
Mai stăpâniți de moarte.
Și desigur, întotdeauna vei fi mai trist și mai înfricoșat
dacă crezi că vei întâlni moartea doar singur
și în teroare.
O experiență o dată în moarte.
O moartea pentru mine, niciodată o moarte pentru noi.
Dar cum ar fi dacă v-ați antrena pentru moarte
în același fel în care cu toții ne antrenăm să conducem o mașină?
Luând lecții de la un instructor.
Făcând ture scurte în jurul cartierului vostru,
dând multe serii de teste,
pe care, chiar dacă nu le treceți, le-ați mai da o dată.
O experiență socială comună, un ritual de trecere.
Nu sună greu, nu?
Dacă nu ați fost niciodată la un priveghi troian
sau la versiunea irlandeză a aceluiași lucru,
și ați văzut doar filmul,
probabil credeți că este doar o altă tâmpenie irlandeză.
Câțiva bețivi într-un bar plin de umezeală,
deplângându-și unchiul mort Johnny înmormântat în acea dimineață.
Dar ați greși.
Priveghiurile sunt cele mai vechi ritualuri omenești.
Când aveam șapte ani,
mama mea m-a dus să văd primul meu cadavru.
Un priveghi pe insula strămoșilor noștri.
Un om bătrân cu nări păroase stând întins într-o cutie,
care știam instinctiv că nu doarme.
Chiar și atunci în îngrijirea ei maternă,
își învăța fiul să depășească frica de moarte,
la fel cum comunitatea ei și-a depășit-o împreună
pentru mii de ani.
Familia mea a trăit în același sat
pe o insulă pe coasta comitatului Mayo din Irlanda
pentru ultimii 250 de ani.
Un priveghi real are un trup mort real.
Unul dintre noi e mort.
Ei nu spun multe,
dar sigur poți învăța multe în compania lor.
Fiecare ființă umană pe care ai atins-o pană acum,
din dragoste sau furie,
este un mamifer cu sânge cald.
Dar morții sunt așa reci că ar putea fi ciopliți din marmură.
Mai târziu în viață,
când l-am luat pe fratele meu mort, Bernard,
în brațele mele,
și l-am sărutat și îmbrățișat,
nu puteam să cred la început
că acest manechin rece a fost odată om.
Și iată o altă epifanie existențială.
În timp ce stați aici ascultându-mă,
inima voastră pompează sânge.
Dar când opriți acea pompă,
presiunea dispare,
sângele curge în membrele inferioare,
obrajii se lasă,
fața se face gri,
degetele voastre fără sânge se fac galbene ca fildeșul.
Și personalitatea voastră animată,
precum contactul de la mașină,
pur și simplu dispare.
Deci ce se întâmplă atunci?
Ce nu ar trebui să facem
și ce strămoșii noștri nu au făcut,
e să spunem ceva stupid,
cum ar fi: „e doar o carapace, uită de ea”.
Ființa pe care ați iubit-o în viață
nu a existat niciodată în afara acelui corp,
și dacă ați iubit acea persoană în viață,
cum să nu venerați și respectați corpul lor în moarte?
Romanii, celții, grecii își venerau morții.
Ca un nou-născut, morții nu erau lăsați singuri
și aveau tot timpul pe cineva să îi vegheze
până erau înmormântați.
Tristețea era bună de asemenea.
Nu era nicio rușine în a fi îndurerat la porțile Troiei.
Chiar și Ahile ucigătorul de oameni plângea
până când platoșa îi era udă de lacrimi,
și femeile plângeau și jeleau deschis la înmormântări.
Trupurile morților erau de valoare.
Împreună, strămoșii noștri au adoptat multe ritualuri
pentru a lega rana mortalității,
a mângâia pe cei suferinzi,
a-și înmormânta morții
și a-și continua cursul vieții.
S-au dedicat în mod liber.
Și s-au și distrat,
sărbătorind, bând, și făcând sex la înmormântări.
Moartea - și iată o idee mare –
a fost și este un eveniment întâlnit destul de des.
Exact cum este în Irlanda acum,
unde oamenii merg în număr mare la priveghiuri și înmormântări,
și o persoană obișnuită ar putea vedea zeci,
poate sute de cadavre în viața lor.
Înmormântările pot fi triste.
Dar nu e nimic abstract sau sentimental la un priveghi irlandez.
Femeia bătrână din cutie,
acel copil cu părul roșcat înfășurat într-un giulgiu
este un alt om mort.
Unul dintre noi.
Totuși, ambalate
în aceste ritualuri cu cadavre
sunt multe protocoale profunde.
Vedeți, la priveghi...
știți, așa arată moartea.
Asta e ceea ce e moartea.
Poți pune mâna în sicriu și atinge.
Și aceste protocoale vă dau voie să faceți anumite lucruri.
Deci, de exemplu,
jelirea e permisă.
A fi nervos, plin de lacrimi, supărat, plângând.
O recunoaștere a schimbării irevocabile
în moartea publică a decedatului.
O recunoaștere comună a doliului și a pierderii.
O solidaritate mortală neclintită.
O moarte a noastră, nu a mea.
Împărtășind compania morților la priveghiuri și înmormântări
a fost prima lecție despre mortalitate pentru strămoașele noastre.
Manualul lor de „cum să trăiești și să mori”,
cu o listă de instrucțiuni incorporate cum ar fi
faptul că suntem muritori e singurul lucru în viață pe care nu îl alegi.
Gândind că suntem nemuritori e o idee nebună.
Plăcerile întristării,
jelirea publică deschisă poate vindeca un suflet rănit.
Și împreună putem înfrunta frica noastră de moarte.
Sună bine, nu?
(Audiența murmură)
Dar mă întreb, se gândește cineva
că nu va funcționa în America de azi.
Nu știu cine sunt vecinii mei,
familiile sunt împrăștiate,
nu mai sunt comunități cu care să se facă aceste priveghiuri.
Dar din nou,
ați greși.
Cu toții avem puterea, ca indivizi,
de a reconstitui înțelepciunea strămoșilor noștri.
Confruntați în mortalitatea noastră,
adesea ne simțim fără putere,
loviți de moarte.
Dar tot ce trebuie să faceți este să vă redescoperiți.
Fiți mai irlandezi, dacă vreți.
(Râsete)
Poate nu v-ați recunoscut niciodată
ca parte din aceeași comunitate muritoare.
Dar este ușor să vă reconectați dacă vreți să încercați.
Nu pentru că sunteți altruiști,
dar din motive pur egoiste.
Lecții gratis de murit.
Cine credeați că vă va învăța să muriți
dacă nu un alt om muritor?
Tot ce trebuie făcut e să depășiți frica,
folosind uneltele pe care deja le aveți în mâini.
Cum ar fi telefoanele.
Deci în ziua în care auziți că cineva a pierdut pe cineva drag,
nu așteptați,
ci luați telefonul
sunați-i și spuneți: „Îmi pare rău pentru pierderea ta.”
Sau vizitați oamenii bolnavi și pe moarte
și încercați să fiți acolo pentru momentul morții,
pentru mărturie și minune.
Nimic în lume nu va fi
mai profund și mai important pentru viață.
Sau mergeți la mai multe înmormântări.
Chiar dacă credeți că nu știți persoana decedată prea bine.
Vă pot asigura, atât timp cât respirați,
îi știți destul de bine.
Dedicați-vă în mod liber.
Deoarece chiar și prin acești pași mici,
vă veți recunoaște ca parte din noi, muritorii.
La fel de umani,
la fel de vulnerabili
ca toate viețile din jurul vostru.
Moartea contează pentru că viața contează,
și ele sunt indivizibile.
Nu vă îngrijorați dacă vă simțiți ciudat la început.
Exersați, exersați, exersați,
până când e ca și cum ați urca în mașină
și mergeți și nici nu vă gândiți.
Cu toate acestea, moartea vă va lua toată viața
să o faceți corect.
Deci după ce am renunțat să plec în războaie străine,
și la maturitatea tinereții,
m-am făcut poet specific vechilor celți.
Și am scris acest cântec de laudă în cinstea mamelor mele de pe insulă,
care pentru mii de ani nu s-au clătinat niciodată
din a legăna morții în odihnă.
Se numește „Dacă aș putea cânta.”
Dacă aș putea cânta,
nu aș cânta despre orașul căzut Ilias
și gloriile dispărute
sau de sângele lui Hector uscat și întipărit în nisip.
Nu.
Aș cânta despre o insulă,
departe spre vest,
stropită de mare, o cetate din piatră,
zidită adânc în oceanul albastru.
O altă Troie, o Troie irlandeză.
Mai aproape de soarele ce se scufundă.
Neînfrântă.
Dacă ați putea auzi acest cântec
și ați asculta cu bucurie
mná caointe,
bocitoare plângând,
jelind, îndurerate,
în cor etern la priveghi,
unde ultima cea mai bună speranță a omenirii bate.
Acea ființă muritoare întrupată în carne
nu trebuie să trăiască, să iubească sau să moară singură.
Dacă aș putea cânta,
dacă am putea cânta împreună,
frații și surorile mele,
cu siguranță nu ar trebui să oprim niciodată cântarea acestui cântec.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)