Nerozuměli jste, viďte?
(smích)
V Indii je 63 miliónů neslyšících lidí,
kteří si tímto prochází rok co rok, den co den,
a snaží se dát smysl světu, který nemohou slyšet.
Obrovský nedostatek povědomí a společenské stigma toho,
mít dítě, které je odlišně nadané.
Rodiče pobíhají od jednoho místa k druhému
snažící se pochopit, jak vychovat jejich dítě.
A je jim řečeno: ,,I přes to, že vaše dítě neslyší,
s jeho hrtanem je vše v pořádku.
Vše je v pořádku s jeho hlasivkami
a nakonec se může naučit jak mluvit."
Tady začíná roky dlouhá cesta strávená učením
tohoto malého dítěte, jak artikulovat slova, která neslyší.
I v rámci rodiny toto malé dítě chce
komunikovat s jeho rodiči.
Chce být součástí konverzací v jeho rodině.
Ale nemůže. A nechápe, proč ho nikdo neposlouchá.
Takže se cítí osamělý a vynechaný
ve stěžejních dovednostech, které jsou potřebné když vyrůstáme.
Chodí do školy a říká si: ,,Ok, třeba se něco změní."
A nachází učitele otevírat jejich ústa a zase zavírat
a psát ty zvláštní věci na tabuli.
Bez nějakého pochopení, protože neslyší,
všechno si přepíše, vyvrhne zpátky při písemkách
a ze zvyku a několika známkách z milosti dokončí školu v desátém ročníku.
Jaké jsou jeho šance pro zaměstnání?
Takže tu máme dítě, které v podstatě nemá žádné skutečné vzdělání.
Vizuální podoba slov, slovní zásoba o třiceti až čtyřiceti slovech.
Je emočně nejistý, je také nejspíš naštvaný na celý svět,
který ho, podle jeho pocitů, systematicky zneschopnil.
Kde tedy pracuje? Nucené práce, nekvalifikované práce,
často ve velmi zneužívajících podmínkách.
A tady začala moje "rodící se" cesta, roku 2004. Neznám, jak Kelly řekla,
neznám žádnou rodinu, která by byla hluchá.
Jen zvláštní táhnutí, žádná racionální myšlenka.
Skočila jsem do toho světa, naučila se znakový jazyk
V té době to byla výzva. Nikdo nechtěl.. Nikdo nevypadal, že ví..
,,Co je to, co se chceš naučit, Rumo? To je jazyk?"
Každopádně učení znakového jazyka mi otevřelo dveře do této komunity,
která je navenek tichá, ale je překypující
vášní a zvídavostí pro ty, co vidí.
Slyšela jsem jejich příběhy o tom, co vše chtěli dělat.
A o rok později, v roce 2005, se skromnými úsporami 5 000 dolarů
ve vyplatitelné pojistné smlouvě, jsem založila toto centrum
v malém dvoupokojovém bytě, s pouze šesti studenty
a mnou učící je angličtinu v znakovém jazyce.
Všechny ty výzvy, ten nejvyšší čas pomoci,
jak dostanu tyto děti, které zrovna prošli střední školou
do opravdových zaměstnání do společností?
Do zaměstnání s důstojností, do zaměstnání co dokáží, že neslyšící nejsou hloupí?
Takže výzvy byly obrovské. Neslyšící lidé takto seděli roky
Roky plné znuděnosti a temnoty.
Potřebovali věřit v sami sebe. Rodiče potřebovali být přesvědčeni,
že toto jejich dítě není hluché a hloupé.
Že je schopné stát na svých vlastních nohou.
Ale co je více důležité,
zaměstnal by zaměstnavatel někoho, kdo neumí mluvit,
neslyší a také dost dobře neumí číst ani psát?
Sedla jsem si dohromady s některými mými přáteli z odvětví
a sdílela jsem s nimi můj příběh, co znamená být neslyšící.
A pochopila jsem, že tady jsou čistá místa ve společnostech,
kde neslyšící mohou pracovat, mohou být skvělá obohacující složka.
A se slabými zdroji jsme utvořili vůbec první
kurikula odborného vzdělávání pro neslyšící občany ve státě.
Najít instruktory byl problém. Takže jsem trénovala neslyšící děti,
mé studenty, aby se stali učiteli pro Neslyšící
A je to zaměstnání, které berou s velkou zodpovědností a pýchou.
Přesto zaměstnavatel byl stále skeptický. Vzdělávání, kvalifikace, maturita.
,,Ne, ne, ne, Rumo, nezaměstnáme je."
To byl veliký problém.
,,A i kdybychom je zaměstnali,
jak bychom s nimi komunikovali? Neumí číst, psát.
Neslyší, nemluví."
Řekla jsem jim: ,,Prosím, mohli bychom to brát krůček po krůčku?
Chápete, zaměřit se na to, co vlastně umí?
Mají obrovskou představivost. Umí pracovat. A...
A pokud to bude fungovat, pokud nebude, alespoň budeme vědět."
Tady bych ráda sdílela příběh o Vishu Kapoor.
Přišel k nám v roce 2009 s vůbec žádným jazykem.
Dokonce ani neuměl používat znakový jazyk.
Vše co viděl, zpracovával mozkem skrze jeho oči.
Jeho matka byla zoufalá a říká mi:
,,Rumo, mohla bych ho, prosím, nechat v centru na dvě hodiny?
Je pro mě velice obtížné ho zvládat,
víš, zvládat ho 24 hodin denně."
Tak jsem řekla: ,,Jo, jasně." Jako havarijní služba.
Zabralo nám to velice usilovný rok a půl
dát Vishuovi jazyk. A on začal komunikovat a
a získal cit sám sebe a rozumí, že tady je...
Myslím tím, on neslyší, ale sakra, on dokáže tolik věcí.
Zjistil, že rád pracuje na počítačích.
Dodali jsme mu kuráž, motivovali ho,
a nechali ho projít naše IT programy. Zvládl všechny testy, víte,
k mojí nervozitě. Jednoho dne začal nábor
do back-endu velmi známé IT společnosti,
a jen tak pro zjištění a pro zkušenost říkám:
,,Nechte Vishua se také zúčastnit tohoto pohovoru."
Vishu tam šel a prošel všemi technickými testy.
A i potom jsem řekla: ,,Uh, já jen doufám, že bude schopný se udržet
přinejmenším šest měsíců."
Teď to byl rok a půl.
Vishu je stále tam, a není jen
'oh, ten chudák pracuje v prostředí slyšících.'
Vyhrává ocenění za nejlepšího zaměstnance měsíce, ne jednou, ale dvakrát
(Potlesk)
A chci vám říct to, že dnes nám zabere přibližně
rok a půl naučit neslyšícího člověka se připravit
na tento reálný svět, který známe.
Za krátký čas šesti let, 500 z mých úžasných mladých studentů
dnes pracuje v některých nejlepších organizacích v odvětví:
v grafickém designu, v back-endu IT organizací,
v pohostinství, v zaměstnáních bořící bariéry
jako například v ochrance a v bankách.
A také v maloobchodních prodejnách a v přímých službách zákazníkům.
(Potlesk)
Tváří v tvář lidem jako jsem já nebo vy - v KFC, v kavárnách.
Nechám vás s nepatrnou myšlenkou toho, že,
ano, změna je možná.
A začíná s jednou nepatrnou změnou v naší perspektivě.
Děkuji vám mnohokrát.
(Potlesk)
A tohle je potlesk, tohle je mezinárodní znak pro potlesk.
Děkuji mnohokrát.