Tāpat kā daudziem no jums, man ir paveicies.
Es piedzimu ģimenē, kurā izglītība bija visur.
Es esmu zinātņu doktore trešajā paaudzē, divu akadēmiķu meita.
Bērnībā es rotaļājos tēva universitātes laboratorijā.
Tāpēc bija pašsaprotami, ka es mācījos labākajās universitātēs,
kas man, savukārt, atvēra durvis uz iespējām bagātu pasauli.
Lielākajai daļai pasaules iedzīvotāju diemžēl nav šādi paveicies.
Dažviet pasaulē, piemēram, Dienvidāfrikā,
izglītība nav brīvi pieejama.
Dienvidāfrikas izglītības sistēma
tika veidota aparteīda laikā balto iedzīvotāju minoritātei.
Tāpēc mūsdienās tur vienkārši nepietiek vietu
visiem tiem, kas grib un ir pelnījuši augstas kvalitātes izglītību.
Tieši vietu trūkums šī gada janvārī noveda pie krīzes
Johannesburgas universitātē.
Pēc standarta uzņemšanas bija palikušas pāri dažas studiju vietas,
un naktī, pirms tās tika atvērtas reģistrācijai,
tūkstošiem cilvēku stājās kilometru garā rindā vārtu priekšā,
cerot būt pirmie, kas iegūs kādu no šīm vietām.
Kad vārtus atvēra, sākās paniska spiešanās,
tika ievainoti 20 cilvēki, un viena sieviete gāja bojā.
Tā bija māte, kas atdeva savu dzīvību,
cenšoties savam dēlam sagādāt labākas dzīves iespēju.
Taču pat tādās pasaules vietās kā ASV,
kur izglītība ir pieejama, to ne vienmēr patiešām var iegūt.
Pēdējos gados ir daudz diskutēts
par veselības aprūpes sadārdzināšanos.
Tas, ko cilvēki, iespējams, tik ļoti nepamana,
ir, ka tajā pašā laika periodā mācību maksa par augstāko izglītību
ir pieaugusi gandrīz divas reizes vairāk —
kopumā par 559% kopš 1985. gada.
Daudzi cilvēki šādu izglītību nevar atļauties.
Visbeidzot pat tiem, kuriem izdodas iegūt augstāko izglītību,
iespēju durvis var nepavērties.
ASV tikai nedaudz vairāk kā puse augstskolu beidzēju,
kuri nesen ieguvuši augstāko izglītību,
patiešām strādā darbu, kurā šī izglītība ir vajadzīga.
Tas, protams, neattiecas uz studentiem,
kuri pabeidz pašas labākās augstskolas,
taču daudziem citiem
rezultāts nav ieguldītā laika un pūļu vērts.
Nesen Toms Frīdmens savā New York Times rakstā
kā neviens cits raksturoja mūsu centienu būtību.
Viņš sacīja, ka lielie izrāvieni ir tas, kas notiek,
kad pēkšņi iespējamais sastopas ar ļoti vajadzīgo.
Es pastāstīju par ļoti vajadzīgo.
Parunāsim par to, kas pēkšņi kļuvis iespējams!
Pēkšņi iespējamo pierādīja
trīs milzīgi Stenfordas kursi,
katrā no tiem bija reģistrējušies 100 000 vai vairāk cilvēku.
Lai saprastu, paskatīsimies uz vienu no šiem kursiem — mašīnmācīšanos,
ko piedāvā mans kolēģis un līdzdibinātājs Endrjū Ngs.
Endrjū pasniedz vienu no lielākajiem Stenfordas kursiem — mašīnmācīšanos.
Šim kursam ikreiz reģistrējas ap 400 cilvēku.
Kad Endrjū šo mašīnmācīšanās kursu piedāvāja visiem interesentiem,
uz to pieteicās 100 000 cilvēku.
Ko šis skaitlis īsti nozīmē?
Lai aizsniegtu tikpat daudz klausītāju
caur kursu Stenfordā,
Endrjū būtu jāpasniedz 250 gadus.
Viņš, protams, pamatīgi nogarlaikotos.
Redzot, kāda ietekme ir šādiem kursiem,
mēs ar Endrjū nolēmām, ka tik tiešām jāmēģina tos izvērst,
lai sniegtu vislabāko izglītību iespējami daudziem cilvēkiem.
Tā nu mēs izveidojām Coursera,
kuras mērķis izvēlēties vislabākos kursus
no vislabākajiem pasniedzējiem vislabākajās universitātēs
un piedāvāt tos ikvienam pasaulē bez maksas.
Šobrīd šajā platformā ir pieejami 43 kursi
dažādās jomās no četrām universitātēm,
un ļaujiet man sniegt nelielu ieskatu,
kā tas viss strādā!
(Video)
Roberts Grists: Laipni lūgti Calculus!
Ezīkiels Emanuels: 50 miljoni cilvēku nav apdrošināti.
Skots Peidžs: Modeļi palīdz veidot efektīvākas institūcijas un politiku.
Notiek prātam neaptverama segregācija.
Skots Klemers: Bušs iedomājās,
ka nākotnē mums uz pieres būs kamera.
Mitčels Dunjērs: Mills aicina sociologus attīstīt prāta spēju...
RG: Kabelis, kas karājas, iegūst hiperbolas kosinusa formu.
Niks Parlante: katram pikselim iestatām, ka sarkans vienāds ar nulli.
Pols Ofits: Vakcīna ļāva izskaust poliomielīta vīrusu.
Dens Džuravskijs: Vai Lufthansa pasniedz brokastis un Sanhosē? Izklausās dīvaini.
Dafne Kollere: Šī ir izvēlētā monēta un, lūk, divi metieni.
Endrjū Ngs: Plaša mēroga mašīnmācīšanās jomā mēs gribētu ieviest skaitļošanas...
(Aplausi)
D. K.: Izrādās, — varbūt ne gluži pārsteidzoši —
ka studentiem patīk saņemt vislabāko saturu
no vislabākajām universitātēm bez maksas.
Kopš vietnes atvēršanas februārī
mums ir jau 640 000 studentu no 190 pasaules valstīm.
Mums ir 1,5 miljoni reģistrāciju,
piecpadsmit kursos ir izpildīti 6 miljoni pārbaudes darbu
un noskatīti 14 miljoni video.
Bet svarīgi ir ne tikai skaitļi,
svarīgi ir arī cilvēki.
Vai tas būtu Akašs no mazas pilsētiņas Indijā,
kurš citādi nebūtu varējis apmeklēt
un atļauties Stenfordas līmeņa kursus,
vai Dženija, vientuļā divu bērnu māte,
kura vēlas uzlabot savas prasmes,
lai varētu atgriezties universitātē un pabeigt maģistra studijas,
vai Raiens, kurš nevar apmeklēt skolu,
jo viņa meitas imūnsistēma ir tik vāja,
ka nedrīkst riskēt ievazāt mājās baktērijas,
tādēļ viņš neiziet no mājas.
Man ir patiess prieks teikt,
— mēs nesen sarakstījāmies ar Raienu —
ka šim stāstam ir laimīgas beigas.
Mazajai Šenonai — tur, pa kreisi, —
tagad klājas daudz labāk,
un Raiens dabūja darbu, pateicoties dažiem no mūsu kursiem.
Kas padara šos kursus tik īpašus?
Galu galā tiešsaistes kursi ir pieejami jau kādu laiku.
Šos kursus īpašus padara tas, ka tie patiešām līdzinās īstiem kursiem.
Tie sākas noteiktā dienā.
Tad studenti ik nedēļu skatās video
un pilda mājasdarbus.
Un tie ir īsti mājasdarbi
ar īstu atzīmi un īstu nodošanas termiņu.
Lūk, termiņu un vietnes izmantošanas diagramma.
Šie pīķi parāda,
ka atlikšana uz pēdējo brīdi ir globāla parādība.
(Smiekli)
Kursa noslēgumā studenti saņem sertifikātu.
Šo sertifikātu viņi var parādīt
iespējamajam darba devējam un dabūt labāku darbu,
un mēs zinām daudzus, kuri tā dara.
Daži studenti savu sertifikātu iesniedza
izglītības institūcijai, kurā mācās,
un ieguva īstus kredītpunktus.
Šie studenti ieguva kaut ko patiešām vērtīgu
par ieguldīto laiku un pūlēm.
Parunāsim mazliet par atsevišķām šo kursu sastāvdaļām!
Pirmkārt, atsakoties no fiziskās auditorijas ierobežojumiem
un veidojot saturu īpaši tiešsaistes formātam,
var izvairīties, piemēram,
no monotonajām lekcijām stundas garumā.
Materiālu var sadalīt, piemēram,
šādos īsos 8—12 minūšu moduļos,
kur katrs no tiem pievēršas kādai vienotai koncepcijai.
Studenti var strādāt ar materiālu dažādos veidos
atkarībā no savas pieredzes, prasmēm un interesēm.
Daļai studentu, piemēram,
noderēs neliels ievads,
kas citiem studentiem jau ir zināms.
Citus, iespējams, interesēs kāda īpaša papildu tēma,
kurai viņi labprāt pievērstos individuāli.
Tādējādi, pateicoties šim formātam, mēs varam izvairīties
no „viens un tas pats der visiem” izglītības modeļa,
un studenti var sekot individuālākam mācību plānam.
Protams, kā skolotāji mēs visi zinām,
ka studenti neiemācās, sēžot un pasīvi skatoties video.
Iespējams, viena no svarīgākajām šī projekta sastāvdaļām
ir studenti,
kas strādā ar materiālu,
lai to patiešām izprastu.
Ir vesela virkne pētījumu, kas to pierāda.
Piemēram, šis pētījums, ko pagājušogad publicēja Science,
norāda, ka pat vienkārša atsaukšana atmiņā,
kur studentiem ir tikai jāatkārto
tas, ko viņi jau iemācījušies,
vēlāk ievērojami uzlabo rezultātus
dažādos pārbaudes darbos
salīdzinājumā ar daudziem citiem paņēmieniem.
Mēs mēģinājām šajā platformā iebūvēt atsaukšanu atmiņā,
kā arī daudzus citus mācīšanās veidus.
Piemēram, pat mūsu video nav tikai video.
Ik pēc dažām minūtēm video apstājas,
un studentam tiek uzdots jautājums.
(Video) S. P.: Perspektīvu teorija, hiperboliskā diskontēšana,
tieksme uz status quo, specifiskās informācijas pārvērtēšana —
visas ir plaši aprakstītas novirzes no racionālas uzvedības.
D. K.: Tātad šeit video apstājas,
students ieraksta rāmītī un iesniedz atbildi.
Acīmredzot, viņš nebija gana uzmanīgs.
(Smiekli)
Viņš mēģina vēlreiz,
un šoreiz ir pareizi.
Ja vajag, ir pieejams arī paskaidrojums,
un video turpinās ar nākamo lekcijas daļu.
Tas ir piemērs vienkāršam jautājumam,
kādu es kā pasniedzēja varētu uzdot klasē,
taču, kad uzdodu šādu jautājumu klasē,
80% studentu
vēl kricelē manis teikto,
15% ir projām Facebook pasaulē,
un tad ir tas gudrinieks pirmajā rindā,
kas izbazūnē atbildi,
pirms pārējie vispār to ir apdomājuši,
un es kā pasniedzēja esmu bezgala gandarīta,
ka kāds patiešām zināja atbildi.
Un lekcija turpinās, pirms lielākā daļa studentu
vispār pamanīja, ka ir uzdots kāds jautājums.
Šeit ikvienam studentam
ir patiešām jāpievēršas materiālam.
Protams, šie vienkāršie atkārtošanas jautājumi nebūt nav viss.
Ir jāiestrādā arī daudz saturīgāki jautājumi,
kā arī jāsniedz studentiem atgriezeniskā saite
par šiem jautājumiem.
Bet kā izvērtēt 100 000 studentu atbildes,
ja nav 10 000 asistentu?
Atbilde ir likt tehnoloģijai to izdarīt jūsu vietā.
Par laimi tehnoloģijas ir pamatīgi attīstījušās,
un mūsdienās mēs varam izvērtēt veselu rindu dažādu mājasdarbu.
Papildus vairākizvēļu un īso atbilžu jautājumiem,
kādus redzējāt video,
mēs varam izvērtēt matemātiskās izteiksmes,
kā arī matemātiskos atvasinājumus.
Mēs varam izvērtēt modeļus —
vai tie būtu finanšu modeļi uzņēmējdarbībā
vai arī fizikāli modeļi dabas vai inženierzinātņu kursā, —
un mēs varam izvērtēt visnotaļ sarežģītus programmēšanas uzdevumus.
Lūk, viens diezgan vienkāršs,
bet gana ilustratīvs piemērs.
Tas ir no Stenfordas kursa „Ievads datorzinātnē”.
Studentiem ir jāizlabo krāsas
šajā izplūdušajā, sarkanajā attēlā.
Viņi ieraksta savu programmu pārlūkā,
un mēs redzam, ka īsti pareizi nav — Brīvības statujai joprojām ir jūras slimība.
Students mēģina vēlreiz, un nu ir pareizi.
Viņi saņem ziņu, ka ir pareizi, un var ķerties pie nākamā uzdevuma.
Šī iespēja aktīvi strādāt ar materiālu
un uzzināt, vai atbilde ir pareiza,
studentiem ir ārkārtīgi svarīga mācīšanās procesā.
Protams, mēs vēl nespējam izvērtēt
dažāda veida darbus, kas veicami dažādos kursos.
Konkrētāk, trūkst kritiskās domāšanas uzdevumu,
kas ir ārkārtīgi svarīgi tādās jomās
kā humanitārās un sociālās zinātnes, uzņēmējdarbība un citās.
Tāpēc mēs mēģinājām pārliecināt, piemēram,
daļu humanitāro zinātņu pasniedzēju,
ka vairākizvēļu uzdevumi nav nemaz tik slikta doma.
No tā nekas īsti nesanāca.
Tāpēc mums vajadzēja rast citu risinājumu.
Gala galā izvēlētais risinājums bija studiju biedru vērtējums.
Izrādās, ka pētījumi, piemēram, šis Sedlera un Guda pētījums, pierāda,
ka biedru vērtējums ir pārsteidzoši efektīvs veids,
kā iegūt atkārtojamus vērtējumus.
To izmēģināja tikai mazās grupās,
bet izrādījās, ka, piemēram,
šīs studentu liktās atzīmes uz y ass
ļoti labi sakrīt
ar skolotāju ieliktajām atzīmēm uz x ass.
Vēl pārsteidzošāk ir tas, ka pašvērtējums,
kad studenti paši kritiski izvērtē savu darbu,
— ja vien tiek dota pareizā motivācija, lai viņi neliktu sev vislabāko atzīmi —
pat vēl labāk sakrīt ar skolotāju liktajām atzīmēm.
Tātad šis ir efektīvs veids,
ko pielietot plaša mēroga vērtēšanā,
un studentiem tā ir arī noderīga mācīšanās stratēģija,
jo no šīs pieredzes viņi patiesībā mācās.
Tagad mums ir visu laiku lielākā automatizētā biedru vērtēšanas sistēma,
kurā desmitiem tūkstošu studentu
vērtē viens otra darbu
un, jāatzīst, dara to diezgan veiksmīgi.
Taču runa nav tikai par studentiem,
kas sēž vieni paši savās istabās, risinot uzdevumus.
Ikvienā no šiem kursiem
izveidojas studentu kopiena —
globāla cilvēku kopiena,
kuru vieno kopīgi intelektuāli centieni.
Šeit jūs redzat pašizveidotu karti,
ko izveidojuši Prinstonas kursa „Ievads socioloģijā” studenti,
viņi ir atzīmējuši sevi pasaules kartē,
un šeit patiešām var redzēt, cik globālas ir šādas aktivitātes.
Studenti šajos kursos sastrādājas dažādos veidos.
Pirmkārt, ir jautājumu un atbilžu forums,
kurā studenti uzdod jautājumus
un citi studenti uz tiem atbild.
Un lieliskākais ir tas,
ka, tā kā studentu ir tik daudz,
pat tad, ja students uzdos jautājumu plkst. 3 no rīta,
kaut kur pasaulē
būs kāds, kas ir nomodā
un risina to pašu uzdevumu.
Daudzos mūsu kursos
atbilde uz jautājumu šajā forumā
tiek sniegta vidēji 22 minūšu laikā.
Saviem Stenfordas studentiem es ne reizi neesmu nodrošinājusi šāda līmeņa servisu.
(Smiekli)
Kā redzam no studentu atsauksmēm, izrādās,
ka, tā kā šī tiešsaistes kopiena ir tik liela,
viņiem izdodas sastrādāties dažādos veidos,
kas ir vēl pamatīgāki nekā tie, kas pieejami fiziskajās auditorijās.
Tāpat studenti paši organizē
— bez jebkādas iejaukšanās no mūsu puses —
nelielas mācību grupas.
Dažas no tām bija klātienes mācību grupas,
organizētas ģeogrāfiski,
kas tikās ik nedēļas, lai kopā risinātu uzdevumus.
Šī ir Sanfrancisko mācību grupa,
bet šādas grupas bija visā pasaulē.
Bija arī virtuālās mācību grupas,
kuras vienoja valoda vai kultūra,
un lejā, kreisajā stūrī,
redzama mūsu daudzkultūru mācību grupa,
kuras dalībinieki gribēja sazināties
tieši ar cilvēkiem no citām kultūrām.
Šāda veida struktūra piedāvā vairākas brīnišķīgas iespējas.
Pirmkārt, tā mums var sniegt
vēl nebijušu ieskatu
cilvēku mācīšanās procesā,
jo šeit mēs varam iegūt unikālus datus.
Mēs varam ievākt katru klikšķi, katru nodoto mājasdarbu,
katru foruma ziņojumu no desmitiem tūkstošu studentu.
Tādējādi mēs varam pārvērst mācīšanās zinātni
no tādas, kas balstīta uz hipotēzēm,
tādā, kas balstīta uz datiem —
pārmaiņa, kas radīja revolūciju, piemēram, bioloģijā.
Mēs varam izmantot šos datus, lai izprastu būtiskākos jautājumus,
piemēram, kādas mācīšanās stratēģijas
ir efektīvas pretstatā tām, kuras tādas nav?
Runājot par konkrētiem kursiem,
mēs varam uzdot jautājumus, piemēram,
par biežāk sastopamajiem pārpratumiem
un kā palīdzēt studentiem no tiem izvairīties?
Lūk, viens piemērs —
arī no Endrjū mašīnmācīšanās kursa.
Šis ir nepareizo atbilžu sadalījums
vienā no Endrjū uzdevumiem.
Šoreiz atbildes bija skaitļu pāri,
tāpēc tās var atainot divdimensionālā diagrammā.
Katrs no mazajiem krustiņiem ir nepareiza atbilde.
Lielais krusts augšējā kreisajā stūrī
ir nepareiza atbilde, ko izvēlējās 2000 studentu.
Redziet, ja divi no 100 studentiem kursā
atbild nepareizi,
jūs to nekad nepamanīsiet.
Taču, ja vienu nepareizo atbildi izvēlas 2000 studentu,
to ir grūti nepamanīt.
Tā nu Endrjū un viņa studenti tam pievērsās,
izpētīja dažus no šiem uzdevumiem,
saprata, kāpēc rodas šāds pārpratums,
un izveidoja īpašu kļūdas paziņojumu,
ko saņēma ikviens students,
kura atbildē iekrita šajā „caurumā”.
Studenti, kuri pieļauj to pašu kļūdu,
tagad saņem personalizētu atgriezenisko saiti,
kas ļauj viņiem daudz efektīvāk novērst šo pārpratumu.
Šādus personalizētus risinājumus
var izveidot, pateicoties lielajam datu apjomam.
Personalizēšana ir, iespējams,
viena no šīs vides lielākajām iespējām,
jo tā ļauj mums risināt kādu 30 gadus vecu problēmu.
1984. gadā izglītības pētnieks Bendžamins Blūms
definēja tā dēvēto 2 sigma problēmu,
ko viņš novēroja, pētot trīs dažādas grupas.
Pirmā grupa mācījās no lekcijām klasē.
Otrā studentu grupa mācījās,
izmantojot standarta lekcijas klasē,
bet viņu zināšanas tika pārbaudītas —
studenti netika pie nākamās tēmas,
kamēr nebija pierādījuši, ka ir apguvuši iepriekšējo.
Visbeidzot bija studentu grupa,
kuri mācījās viens-pret-vienu ar privātskolotāju.
Zināšanu pārbaudes grupa
guva par veselu vienu standarta novirzi jeb sigmu labākus rezultātus
nekā standarta lekciju grupa,
un individuālā apmācība
uzlabo rezultātus par 2 sigma.
Lai saprastu, ko tas nozīmē,
apskatīsim lekciju grupu
un par atskaites punktu ņemsim šīs grupas vidējo rezultātu.
Tātad lekciju grupā
puse studentu ir virs un puse — zem šī līmeņa.
Individuālajā apmācībā
98% studentu būs virs šī vidējā līmeņa.
Iedomājieties, ja mēs varētu mācīt tā,
ka 98% mūsu studentu būtu virs vidējā līmeņa!
Tā arī ir 2 sigma problēma,
jo mēs kā sabiedrība nevaram atļauties
nodrošināt katru studentu ar individuālu apmācītāju.
Taču varbūt mēs varam atļauties nodrošināt katru studentu
ar datoru vai viedtālruni.
Jautājums ir, kā mēs varam izmantot tehnoloģiju,
lai no zilās līknes diagrammas kreisajā pusē
nokļūtu pie zaļās līknes labajā pusē?
Izmantojot datoru, meistarību ir viegli sasniegt,
jo dators nenogurst,
piecas reizes rādot vienu un to pašu video.
Un tas nenogurst, pat vairākkārt vērtējot vienu un to pašu darbu,
kā iepriekš vairākos piemēros redzējām.
Pat personalizēšana ir kas tāds,
ko mēs redzam veidojamies —
vai tā būtu personalizēta mācību materiāla apguve,
vai personalizētā atgriezeniskā saite.
Mūsu mērķis ir mēģināt un censties,
lai redzētu cik ļoti tuvāk zaļajai līknei mēs varam tikt.
Tātad — ja tas viss ir tik lieliski, vai universitātes ir novecojušas?
Nu, Marks Tvens tā pavisam noteikti domāja.
Viņš teica, ka „skolas ir vieta, kur profesora pieraksti
nokļūst pa taisno studentu pierakstos,
neizejot cauri ne viena, ne otra smadzenēm.”
(Smiekli)
Taču es atļaušos nepiekrist Markam Tvenam.
Manuprāt, viņš kritizēja nevis universitātes,
bet drīzāk standarta lekciju formātu,
kam universitātes velta tik daudz laika.
Tāpēc dosimies vēl tālākā pagātnē, pie Plūtarha,
kurš sacīja, ka „prāts nav trauks, kas jāpiepilda,
bet gan malka, kas jāaizdedzina”.
Varbūt universitātēs vajadzētu pavadīt mazāk laika,
piepildot studentu prātus ar saturu, lasot viņiem lekcijas,
un vairāk laika, iededzinot viņu jaunrades spēju,
iztēli un problēmu risināšanas prasmes,
patiešām sarunājoties ar viņiem.
Kā mēs to varam izdarīt?
Izmantojot skolās aktīvo mācīšanos.
Ir daudz pētījumu, tostarp šis,
kas parāda, ka aktīvā mācīšanās,
mijiedarbība ar studentiem
uzlabo rezultātus pilnīgi visās jomās —
apmeklējumā, iesaistē un mācību vielas apguvē,
ko mēra ar standartizētiem testiem.
Redzat? Piemēram, šajā eksperimentā rezultāti ir gandrīz divreiz labāki.
Tāpēc varbūt mums universitātēs savu laiku vajadzētu pavadīt šādi.
Rezumējot — kas notiktu, ja mēs ikvienam varētu piedāvāt
visaugstākās kvalitātes izglītību par brīvu?
Trīs lietas.
Pirmkārt, izglītība kļūtu par ikviena cilvēka pamattiesībām.
Ikviens cilvēks pasaulē,
kuram ir spējas un motivācija,
varētu iegūt vajadzīgās prasmes,
lai uzlabotu savu, savas ģimenes un savas kopienas dzīvi.
Otrkārt, tas padarītu iespējamu mūžizglītību.
Ir ļoti žēl, ka tik daudzi cilvēki,
pabeiguši vidusskolu vai augstskolu, pārstāj mācīties.
Ja šis lieliskais saturs būtu brīvi pieejams,
mēs varētu apgūt ko jaunu
ikreiz, kad to vēlamies —
prāta apvāršņu paplašināšanai vai dzīves mainīšanai.
Visbeidzot, tas padarītu iespējamu jaunrades vilni,
jo apbrīnojamus talantus var atrast visur.
Varbūt nākamais Alberts Einšteins vai Stīvs Džobss
dzīvo kādā nomaļā Āfrikas ciematā.
Ja mēs varētu šiem cilvēkiem piedāvāt izglītību,
viņi spētu nākt klajā ar nākamo lielo ideju
un padarīt pasauli par labāku vietu mums visiem.
Liels paldies!
(Aplausi)