Kada pomislimo na učenje,
često zamišljamo učenike u učionici ili sali za predavanja,
sa otvorenim knjigama na stolovima,
kako pažljivo slušaju učitelja ili profesora
na čelu prostorije.
Međutim, u psihologiji učenje označava nešto drugo.
Za psihologe, učenje je dugotrajna promena ponašanja
zasnovana na iskustvu.
Dve glavne vrste učenja zovu se
klasično uslovljavanje
i operantno ili instrumentalno uslovljavanje.
Hajde da prvo govorimo o klasičnom uslovljavanju.
Tokom 1890-ih, ruski fiziolog po imenu Ivan Pavlov
sproveo je poznate eksperimente na psima.
Pokazao je psima hranu
i istovremeno zazvonio zvonom.
Posle nekog vremena, psi bi povezali zvono sa hranom.
Naučili bi da će, kada čuju zvono,
biti nahranjeni.
Na kraju je samo zvonjenje zvona
činilo da psi luče pljuvačku.
Naučili su da očekuju hranu na zvuk zvona.
Vidite, u normalnim okolostima,
prizor hrane i njen miris dovode do toga da pas luči pljuvačku.
Hranu nazivamo bezuslovnim stimulusom,
a lučenje pljuvačke nazivamo bezuslovnim odgovorom.
Niko ne trenira psa da luči pljuvačku nad šniclom.
Međutim, kada uparimo bezuslovni stimulus kao što je hrana,
sa nečim što je prethodno bilo neutralno,
kao što je zvuk zvona,
taj neutralni stimulus postaje uslovni stimulus.
I tako je otkriveno klasično uslovljavanje.
Vidimo kako to funkcioniše sa životinjama,
ali kako funkcioniše sa ljudima?
Na potpuno isti način.
Recimo da jednog dana idete kod lekara na vakcinu.
Ona kaže: "Ne brinite, neće uopšte boleti."
I onda vam da najbolniju vakcinu do tada.
Nekoliko nedelja kasnije idete kod zubara na pregled.
On krene da vam stavi ogledalce u usta
da vam pregleda zube,
i kaže: "Ne brinite, ovo uopšte neće boleti."
Iako znate da ogledalo neće boleti,
vi skočite sa stolice
i vrišteći pobegnete iz prostorije.
Kada ste išli na vakcinu,
reči "Ovo neće nimalo boleti"
su postale uslovni stimulus
kada su povezane sa bolom vakcine,
bezuslovnim stimulusom,
koji je praćen vašim uslovnim odgovorom
da pobegnete što dalje odatle.
Klasično uslovljavanje na delu.
Operantno uslovljavanje objašnjava kako posledice
dovode do promena u voljnom ponašanju.
Kako ono funkcioniše?
U operantnom uslovljavanju postoje dve glavne komponente:
nagrada i kazna.
Nagrade čine verovatnijim
da ćete nešto ponovo uraditi,
dok kazne to čine manje verovatnim.
Nagrade i kazne mogu biti pozitivne i negativne,
ali to ne znači dobre i loše.
Pozitivno znači dodavanje stimulusa,
kao dobijanje dezerta kad pojedete povrće,
a negativno znači otklanjanje stimulusa,
kao što je veče oslobođeno domaćeg,
jer ste dobro prošli na ispitu.
Pogledajmo primer operantnog uslovljavanja.
Posle večere sa porodicom,
očistite sto i operete sudove.
Kada završite, mama vas zagrli
i kaže: "Hvala što si mi pomogao."
U ovoj situaciji, odgovor vaše mame
je pozitivna nagrada ako je verovatnije
da ćete na taj način ponoviti operantni odgovor,
tj. raspremanje stola i pranje sudova.
Operantno uslovljavanje se nalazi svuda oko nas.
Ne postoji mnogo stvari koje radimo,
a koje nisu u nekom trenutku
bile pod uticajem operantnog uslovljavanja.
Ovo uslovljavanje čak vidimo
i u nekim neobičnim situacijama.
Jedna grupa naučnika pokazala je moć
operantnog uslovljavanja
učeći golubove da budu umetnički kritičari.
Koristeći hranu kao pozitivnu nagradu,
naučnici su naučili golubove
da izaberu slike Monea,
a ne Pikasa.
Kada su pokazali dela drugih umetnika,
naučnici su posmatrali generalizaciju stimulusa
dok su golubovi birali impresioniste
radije nego kubiste.
Možda će uskoro usloviti golubove
da slikaju sopstvena remek dela.