סוכר יש-שניה הורג?
לא, רגע.
עישון מיד-שניה הורג.
הוא גורם לסרטן ריאות.
אני יודע זאת, כי ב-1986, כשמינהל בריאות הציבור אמר לנו זאת,
מה עשינו?
יצאנו במסעות תעמולה המוניים.
התחלנו לסמן אריזות במלים: "זה הורג".
יצאנו גם למאבקים ציבוריים, כדי שהצעירים יידעו,
ומה שקרה הוא שיום אחד הם אמרו לכם:
"אמא, אם לא תפסיקי לעשן, תמותי."
דרמטי למדי.
זאת שעת חירום מבחינת בריאות הציבור.
ושעה דומה הגיעה גם היום.
מדובר בסוכר יד-שניה, והבה ואסביר לכם איך הוא הורג.
כולכם מכירים את הסוכר יד-ראשונה, נכון?
מה שאני מכנה "סוכר יד-ראשונה": זה שבפירות ובירקות שלכם,
בקטניות, באגוזים, בחלב;
מדובר בלקטוז. כל אלה טובים לנו.
הגוף יודע היטב לעבד אותם
ואת כל החלבונים, הסיבים והוויטמינים שהם מכילים.
מה שאני מכנה "סוכר יד-שניה" - וזה מונח שאני טבעתי -
הוא הסוכר המוסתר וזה שמוסיפים למזונות מעובדים.
זהו הסוכר הרע.
קודם כל, הוא מוסתר.
הבה נתבונן בזה לרגע.
הוא מוסתר, כי הוא לא במקומות הצפויים,
כמו במשקאות הקלים ובממתקים;
הוא מוסתר, כי חצי ממה שאנו אוכלים מגיע מהמאכלים המלוחים האלה.
מלוחים? כן!
הוא נמצא במרק.
שלוש כפיות סוכר יש במרק הזה.
הוא ברקיקים שלכם.
יש בהם 6 כפיות סוכר.
אולי תאמרו: "אבל אני אוכל רק אחדים."
נכון. 5 רקיקים נחשבים למנה.
מכירים מישהו שאוכל רק 5 רקיקים? 5 טוגנים?
(צחוק) אני לא. נכון?
אוכלים את כל האריזה. זה המון כפיות סוכר.
וזה נמצא בכל מקום.
כשאני אומר "כל מקום",
אני מתכוון שזה בלחם, בפיצה, בהמבורגר.
ברוטב של הסלט,
אפילו ברוטב האמריקאי החריף והאהוב.
אתם רואים נכון את המספרים האלה:
יש 24 כפיות סוכר בבקבוק הזה.
נכון. בבקבוק התמים הזה.
אולי תאמרו: "רגע, רגע. אני אוכל רק מעט מזה."
נכון, אבל זה מצטבר.
וזה עוד לא הכי גרוע.
אחרי 20 שנה בתעשייה,
חשבתי שראיתי את כל מה שהכי יפה והכי מכוער בה.
ממש לא. לפני כמה שבועות גיליתי משהו גרוע בהרבה.
והיום אני רוצה לשתף אתכם בו.
בואו נתייחס בפרופורציות נכונות למזון לתינוקות.
ברור שחלב הכי טוב לתינוק הוא חלב אם, הנקה.
יש בו סוכר. סוכר יד-ראשונה.
7% ממנו הם לקטוז, וזה טוב!
זה הכי טוב בשביל התינוק.
אבל בקהילות רבות, קהילות מעוטות-הכנסה,
משתמשים בזה -- 50% מהאמהות אינן מניקות.
ומה יש בזה?
פחות לקטוז והמון סוכר.
כשאני אומר "המון סוכר", כוונתי ל-61 כפיות סוכר, כך.
זה מטורף. זה מזעזע.
וזה גורם להתמכרות.
פעוט בן 3 מקבל בעצם בקבוק משקה קל.
הבה ואראה לכם את גודל הבקבוק הזה.
יש בו 6 כפיות סוכר, רק בדבר הקטן הזה.
השיווק מטעה, כי האמהות חושבות:
"הילד שלי יהיה גדול כמו ג'ירפה!"
לא! הוא יהיה גדול כמו היפופוטם!
(צחוק)
ומה קורה בהמשך?
אנו הופכים למתבגרים וכעת משטים בנו דרך הדיאטות.
חישבו על זה:
אתם חושבים על "נטול שומן", נכון?
זה לא.
שוב, מהנסיון שלי בתעשייה ואיך זה עובד,
כשאנו מסלקים מהמוצר את השומן הוא חסר טעם.
אז מה עושים? מוסיפים סוכר,
וכך רוטב הסלט האהוב עליכם
שכבר מכיל סוכר ואינכם יודעים מדוע,
מגיע לתכולת סוכר גדולה פי 3.
אתם מנסים לאכול ללא גלוטן,
גם זה לא טוב.
אם זה רק עניין של אופנה, כדאי שתשקלו את זה שוב.
מזון ללא גלוטן מכיל בד"כ 30-40% יותר סוכר ממוצר הרגיל.
אז אולי תחשבו: "מזון אורגני טוב לתינוק שלי! זה בריא!"
לא. זה לא.
מזון התינוקות האורגני הוא המזיק הכי גדול.
זה המזון עם 61 כפיות הסוכר.
זה כמעט חצי קילו. על זה אני מדבר.
בקופסה הקטנה הזאת יש כל הסוכר הזה.
אז מה עושים?
האם אני אומר לכם בכלל לא לאכול סוכר? לא.
לעלום לא הייתי אומר לילדים: "תתרחקו מסוכר."
אני מפּריז. אני יודע מתי אני זקוק לסוכר שלי.
זאת עוגיית אקלייר.
אני מקבל את הסוכר שלי מעוגיית השוקולד הזאת,
כי אני שותה קפה לא ממותק.
אז זה הסוכר שלי.
אבל בזאת מימין יש יותר מדי סוכר.
הן נראות זהות.
מביטים בשני הדברים הקטנים האלה ואומרים: "הן בערך אותו דבר."
נכון. בכל אחת יש 260 קלוריות.
אבל ההבדל הוא שאחת מהן מלאה סוכר.
תשע כפיות הסוכר האלה פועלות כמו משקה מוגז.
הן יוצרות עומס סוכר בכבד.
הנה למה שאני מתכוון. ראו מה קורה.
עודף הסוכר הופך לגליקוגן.
הגליקוגן הוא שומן שמאוחסן לעתיד.
כלומר, האינסולין לא מביא אותו אל השרירים;
הוא אומר לגוף: "אחזור לקחת את זה אח"כ."
אבל אם עושים זאת פעמיים-שלוש ביום,
זה נשאר בבטן.
ואי-אפשר להיפטר מזה.
ידוע לנו שיש מיתאם ישיר בין כמות הסוכר יד-שניה שנצרכת
לבין העלייה במחלות לב, סוכרת סוג 2 והשמנת-יתר.
אז איך נפסיק את ההתמכרות הזאת?
ואני בהחלט מדבר על התמכרות.
אראה לכם איך.
זאת סריקת מוח של אדם נורמלי.
הנקודות האדומות מייצגות את הדופמין.
זהו התגמול.
זהו ה"אההה!" כשאני נוגס בעוגייה.
ברור לי שלא אוכל שתיים או שלוש כאלה,
אבל הנה מה שקורה בהתמכרות:
רואים את ההבדל בסריקת המוח של מכור להרואין?
אין נקודות אדומות. אין דופמין.
מערכת התגמול מושבתת.
אז אני זקוק לעוד. עוד. עוד.
הנה סריקת מוח של אדם בהשמנת-יתר.
אני מכנה זאת "התמכרות לסוכר".
אותה תופעה. אני משתוקק לעוד.
משתוקק עד לרמה של 22 כפיות,
30 כפיות סוכר ליום אצל מתבגרים.
איך נפתור את זה?
איך נפתור את המשבר הזה של השמנת-יתר אצל ילדים?
בעזרת מערכת התראה.
הנה מה שאני מציע.
עשינו את זה עם טבק.
מדוע שלא נעשה זאת עם כל המזונות שלנו,
ונשים בחזית האריזה אזהרה,
ליד כל המידע הנפלא שאיש לא קורא, נכון?
ברצינות. את מספר כפיות הסוכר.
וכמה יש בכל האריזה, לא רק בגודל המנה המגוחך.
ואם במוצר כלשהו אין סוכר יד-שניה,
אין שום תוספת סוכר,
עלינו להכריז על כך ולתת למוצר תווית ירוקה.
הילדים ידעו מה ההבדל,
וכשיגיע השלב של ההמבורגר עם הצ'יפס,
הם יגידו לאמא ולאבא:
"אבא, אתה בטוח שאתה רוצה
"בקבוק עם 57 כפיות סוכר יחד עם הצ'יפס?
"אני רוצה עם אפס סוכר!"
זה מה שנוכל לעשות. יחד. נוכל לחסל את השמנת היתר אצל ילדים.
אנו, העם, צריכים להפעיל בעניין הזה לחץ בחלונות הגבוהים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)