Probabil mulţi din voi cunosc povestea celor doi vânzători
care s-au dus în Africa la începutul anilor 1900.
Au fost trimişi să afle dacă existau oportunităţi
pentru vânzare de pantofi
și ambii au scris telegrame către Manchester.
Unul a scris: „Situaţie fără speranţă. Stop.
Ei nu poartă pantofi.”
Al doilea a scris: „Glorioasă oportunitate!
Nu poartă pantofi încă.”
(Râsete)
O situaţie similară există în lumea muzicii clasice,
pentru că există oameni care consideră
că muzica clasică e pe moarte.
Iar câţiva considerăm că încă n-aţi văzut nimic.
Şi decât să intrăm în statistici şi trenduri
şi să vă spun despre toate orchestrele care se închid,
şi despre casele de discuri care dau faliment,
m-am gândit să facem un experiment în seara aceasta -- un experiment.
De fapt, nu-i chiar un experiment, pentru că ştiu rezultatul.
Dar e ca un experiment. Acum, înainte să --
Dar se aseamănă cu un experiment. Acum, înainte să --
înainte să începem trebuie să fac două lucruri.
În primul rând, să vă reamintesc cum sună un copil de 7 ani
care cântă la pian.
Poate că aveţi acest copil acasă.
Sună ceva în genul acesta.
(Pian)
Văd că unii din voi recunosc acest copil.
Acum, dacă exersează un an şi ia lecţii, are opt ani
şi sună cam aşa.
(Pian)
Apoi exersează încă un an şi ia lecţii; acum are nouă ani.
(Pian)
Apoi exersează încă un an şi ia lecţii; acum are zece ani.
(Pian)
În momentul acesta, de obicei renunţă.
Acum, dacă ar mai fi aşteptat încă un an
Aţi fi auzit asta:
(Pian)
Acum, ce s-a întâmplat poate nu e chiar ce credeți,
că a devenit brusc pasionat, captivat,
implicat, a avut profesor nou, a devenit adolescent sau orice altceva.
Ce s-a întâmplat de fapt, s-au redus impulsurile.
Vedeţi, prima dată cânta
cu un impuls pe fiecare notă.
(Pian)
A doua oară cu un impuls la fiecare două note.
Vedeți asta uitându-vă la capul meu.
(Râsete)
Copilul de nouă ani
punea câte un impuls la fiecare patru note.
(Pian)
Şi cel de zece ani la fiecare opt note.
(Pian)
Iar cel de unsprezece ani, un singur impuls pentru întreaga frază.
(Pian)
Da -- nu ştiu cum am ajuns în această poziţie.
(Râsete)
Nu mi-am propus să mişc umărul, să mișc corpul.
Nu, muzica m-a împins într-o parte.
Asta numesc eu „cântat pe o singură fesă”.
(Pian)
Poate să fie cealaltă fesă.
(Pian)
Un domn urmărea odată o prezentare de-a mea
când lucram cu un tânăr pianist.
Domnul era preşedintele unei corporaţii din Ohio, SUA.
Lucram cu acel pianist tânăr
şi i-am spus: „Problema ta e că tu cânţi pe două fese.
Ar trebui să cânţi pe o singură fesă.”
Şi i-am mutat corpul în felul ăsta în timp ce cânta.
Deodată, muzica a luat avânt. S-a înălțat.
Auditoriul a fost mişcat când a auzit diferenţa.
Apoi am primit o scrisoare de la acest domn.
Mi-a spus: „Am fost aşa de mişcat!
M-am întors şi mi-am transformat întreaga companie
într-o companie pe o singură fesă.”
(Râsete)
Celălalt lucru pe care vroiam să-l fac e să vă spun despre voi.
Sunt 1600 de oameni aici, cred.
Estimarea mea este că probabil 45 dintre voi
sunt pur şi simplu pasionaţi de muzica clasică.
Adoraţi muzica clasică. Radioul vă e întotdeauna pe postul clasic.
Aveţi CD-uri în maşină, mergeţi la somfonii.
Copiii voştri cântă la instrumente.
Nu vă puteţi imagina viaţa fără muzica clasică.
Acesta e primul grup -- unul destul de mic.
Apoi există un alt grup, mai numeros.
Aceştia sunt cei ce nu sunt deranjaţi de muzica clasică.
(Râsete)
Veniţi acasă după o zi lungă,
luaţi un pahar de vin, vă întindeţi pe canapea.
Puţin Vivaldi în fundal nu strică.
(Râsete)
Acesta e al doilea grup.
Acum vine al treilea grup.
Aceştia sunt cei care nu ascultă niciodată muzică clasică.
Pur şi simplu nu face parte din viața voastră.
O suportați ca pe fumul din holurile din aeroport, dar --
(Râsete)
poate puțin dintr-un marş din Aida
când intraţi în hol. Dar altfel, n-o auziţi niciodată.
Acesta e probabil cel mai numeros grup din toate.
Şi mai există un grup foarte mic.
Aceştia sunt cei care cred că n-au ureche muzicală.
Un număr uimitor de oameni cred că sunt afoni.
Aud foarte des: „Soţul meu n-are ureche muzicală.”
(Râsete)
De fapt, nu poți fi surd la notele muzicale.
Dacă ai fi, n-ai putea schimba vitezele
la mașina cu cutie manuală de viteze.
N-aţi putea face diferenţa între
cineva din Texas şi cineva din Roma.
Iar telefonul. Telefonul. Dacă vă sună mama
de pe telefonul ei vechi, vă sună şi spune „Bună,”
nu numai c-o recunoaşteţi, dar ştiţi şi în ce dispoziţie este.
Aveţi o ureche fantastică. Toată lumea are ureche.
Nimeni nu duce lipsă de ureche muzicală.
Dar vă spun ceva. Nu merge să continui
cu aşa o prăpastie între cei care înţeleg,
iubesc şi sunt pasionaţi de muzica clasică
şi cei care n-au nicio relaţie cu aceasta.
Oamenii fără ureche muzicală nu mai sunt aici.
Dar chiar şi cele trei categorii rămase sunt prea distanţate.
Nu continui până când fiecare persoană din sală,
aici în Aspen şi toţi cei ce ne privesc
nu ajunge să înţeleagă şi să iubească muzica clasică.
Asta vreau să facem.
Acum, observați că n-am niciun fel de dubiu
că acest lucru va funcţiona, nu-i aşa?
E una din trăsăturile unui conducător de a nu se îndoi
nici un moment de capacitatea celor pe care-i conduce
de a realiza orice visează.
Imaginaţi-vă dacă Martin Luther King ar fi spus: „Am un vis.
Evident, nu sunt sigur dacă ei vor fi în stare.”
(Râsete)
Bine. Am să vă cânt o bucată din Chopin.
E un frumos preludiu de Chopin. Unii îl veți recunoaşte.
(Pian - Chopin)
Ştiţi ce cred că s-a întâmplat în această sală?
Când am început, ați gândit: „Ce frumos sună.”
(Pian - Chopin)
„Nu cred c-ar trebui să mergem în acelaşi loc
în concediul de vară anul viitor.”
(Râsete)
E amuzant, nu-i aşa? E amuzant cum aceste gânduri
se furişează în capul vostru.
Şi bineînţeles --
(Aplauze)
bineînţeles, dacă piesa e lungă şi aţi avut o zi grea,
s-ar putea să ațipiți.
Şi însoţitorul vă va înghionti
şi vă va reproşa: „Trezeşte-te! E cultură!” Şi apoi vă veţi simţi şi mai rău.
Dar v-aţi gândit vreodată că motivul pentru care vă adoarme
muzica clasică nu e din cauza voastră, ci a noastră?
S-a gândit cineva în timp ce cântam
„De ce foloseşte atâtea impulsuri?”
Dacă aş fi făcut aşa cu capul, în mod sigur v-aţi fi gândit la asta.
(Pian)
Pentru tot restul vieţii, de fiecare dată când auziți muzică clasică
veți ști dacă auziţi acele impulsuri.
Să vedem exact ce se întâmplă aici.
Avem un Si. Acesta e un Si. Următoarea notă e Do.
Treaba lui Do e să-l facă pe Si să sune trist. Şi reuşeşte, nu-i aşa?
(Râsete)
Compozitorii ştiu asta. Dacă vor muzică tristă
pur şi simplu alătură aceste două note.
♫ ♪ ♫
De fapt e un Si cu patru tristeţi.
(Râsete)
Acum, coboară spre La. Acum Sol, apoi Fa.
Deci avem Si, La, Sol, Fa. Şi dacă avem Si, La, Sol, Fa,
ce notă aşteptăm acum? Ah, poate a fost o greşeală.
Să încercăm din nou. Oooh, corul TED.
(Râsete)
Aţi observat că nimănui nu-i lipsește urechea muzicală, nu? Nimănui.
Fiecare sat din Bangladesh,
fiecare sătuc din China -- toată lumea ştie:
Si, La, Sol, Fa -- MI. Toată lumea aşteaptă acel Mi.
Ei bine, Chopin n-a vrut să ajungă la Mi aici,
fiindcă ce s-ar fi întâmplat? S-ar fi terminat, ca Hamlet.
Vă amintiţi Hamlet? Actul 1, Scena 3:
află că unchiul i-a omorât tatăl.
Vă amintiţi că se tot duce la unchiul său
şi aproape că-l omoară. Apoi se îndepărtează
şi se duce la el din nou şi aproape că-l omoară.
Şi criticii, care stau toţi în ultimul rând,
trebuie să aibă o opinie, aşa că spun: „Hamlet e nehotărât.”
(Râsete)
Sau spun: „Hamlet suferă de complexul lui Oedip.”
Nu, altfel s-ar fi terminat piesa, proştilor.
De-asta pune Shakespeare atâtea lucruri în Hamlet.
Ştiţi şi voi -- Ophelia înnebuneşte, dramă în dramă,
craniul lui Yorick şi groparii.
Asta ca să amâne până în Actul 5, când poate să-l omoare.
E la fel cu Chopin. E gata să atingă nota Mi,
dar spune: "Hopa, mai bine urc şi mai cânt încă o dată."
Şi repetă.
Acum devine entuziasmat. Ăsta e entuziasm,
nu trebuie să vă faceţi probleme.
Acum ajunge la Fa diez şi, într-un final, ajunge la Mi,
dar nu e acordul bun -- nota pe care-o caută
este asta, şi în loc să ajungă acolo, cântă...
Numim asta „cadenţă înşelătoare” pentru că ne amăgeşte.
Spun mereu studenţilor mei: „Dacă aveţi o cadenţă înşelătoare
ridicaţi sprâncenele ca toată lumea să știe.”
(Râsete)
(Aplauze)
Bine. Ajunge la Mi, dar nu e nota care trebuie.
Încearcă Mi din nou. Nici nota asta nu merge.
Încearcă Sol din nou. Nu merge.
Acum, încearcă Mi din nou şi iar nu e bună.
Şi într-un final...
Un domn din primul rând a oftat: "Mmm."
E acelaşi gest pe care-l face când ajunge acasă
după o zi lungă, scoate cheia din contactul maşinii şi spune
„Aah, sunt acasă.” Toți știm ce înseamnă „acasă”.
Deci asta e o arie care vine de departe, acasă.
O voi cânta în întregime
şi va trebui să urmăriţi: Si, Do, Si, Do, Si, Do, Si --
coboară la La, la Sol, la Fa.
Aproape ajunge la Mi, dar s-ar termina piesa.
Se întoarce la Si. Se înflăcărează. Merge la Fa diez, la Mi.
Nota greşită. Nota greşită. Nota greşită.
Şi într-un final ajunge la Mi şi e acasă.
Şi o veţi vedea cântată pe o singură fesă.
Deoarece pentru a uni Si-ul cu Mi-ul,
trebuie să nu mai gândesc fiecare notă pe parcurs
ci să încep să gândesc la lunga, lunga linie dintre Si şi Mi.
Tocmai am fost în Africa de Sud. Și nu poţi merge în Africa de Sud
fără să gândeşti la Mandela care a stat închis 27 de ani.
La ce s-a gândit tot timpul ăsta? La mâncare?
Nu, se gândea la viziunea lui pentru Africa de Sud
şi pentru oameni. Asta l-a ţinut --
asta e viziune; asta e linia lungă.
Ca pasărea care zboară peste câmp
şi nu se gândeşte la gardurile de dedesubt.
Acum veţi urmări întregul parcurs de la Si la Mi.
Am o ultimă rugăminte înainte să cânt întregul fragment.
Gândiţi-vă la cineva drag, dar care nu mai e lângă voi.
O bunică, o mamă, un iubit,
cineva foarte drag din viaţa voastră,
dar care nu mai este cu voi.
Gândiți-vă la acea persoană şi în acelaşi timp
ascultați toată derularea de la Si la Mi;
și veţi auzi tot ce-a vrut Chopin să spună.
(Chopin)
(Aplauze)
Acum, poate vă întrebaţi
poate vă întrebaţi de ce aplaud eu.
Ei bine, am făcut asta la o şcoală în Boston
cu 70 de copii de clasa a 7-a, de 12 ani.
Am făcut exact ce-am făcut cu voi,
le-am spus, le-am explicat totul.
Și la sfârşit aplaudau în ropote. Aplaudau.
Eu aplaudam. Ei aplaudau.
Într-un final, i-am întrebat: „Eu de ce aplaud?”
Un prichindel a răspuns: „Pentru că am fost atenţi.” (Râsete)
Gândiţi-vă: 1600 de oameni, oameni ocupaţi
implicaţi în tot felul de lucruri diverse,
ascultând, înţelegând şi fiind mişcaţi de o piesă de Chopin.
Asta chiar e ceva.
Oare sunt convins că fiecare a urmărit,
a înţeles, a fost emoţionat? Bineînţeles, nu pot fi sigur.
Dar să vă spun o întâmplare.
Eram în Irlanda, în timpul Revoltelor, acum 10 ani,
lucram cu niște copii catolici şi protestanţi
pentru rezolvarea conflictelor. Şi am făcut asta cu ei.
Lucru riscant, pentru că erau copii de pe stradă.
Unul a venit la mine a doua zi dimneaţă şi mi-a zis
”N-am ascultat în viaţa mea muzică clasică dar când ați cântat
piesa aceea de cumpărături [shopping-Chopin]...” (Râsete)
A spus: „Fratele meu a fost împuşcat anul trecut şi n-am plâns.
Dar aseară, când aţi cântat piesa,
la el m-am gândit.
Şi mi-am simţit lacrimile șiroind pe faţă.
Şi ştiţi... m-am simţit bine plângând pentru fratele meu.”
M-am hotărât în acel moment
că muzica clasică e pentru toată lumea. Toată lumea!
Voi ce ați face -- pentru că ştiţi,
profesia mea, colegii mei muzicieni nu văd lucrurile aşa.
Ei spun că 3% din populaţie iubesc muzica clasică.
Dacă am reuşi să mărim la 4%, problemele noastre s-ar rezolva.
Şi zic: „Cum v-ați simți? Cum aţi vorbi? Cum v-ar fi?
Dacă aţi gândi: 3% din populaţie iubește muzică clasică,
măcar de-am reuşi să ajungem la 4%. Cum v-aţi simți?
Cum aţi vorbi? Cum v-ar fi?
dacă aţi gândi că toată lumea iubeşte muzica clasică --
doar că n-au aflat încă.”
(Râsete)
Vedeţi, astea sunt două lumi total diferite.
Am avut o experienţă fantastică. Aveam 45 de ani,
dirijam de 20 de ani şi brusc am realizat ceva.
Dirijorul orchestrei nu scoate niciun sunet.
Poza mea apare pe coperta CD-ului,
(Râsete)
dar dirijorul nu scoate niciun sunet.
Puterea lui depinde pe capacitatea sa de a-i face pe ceilalți puternici.
Şi asta a schimbat totul în mine. Mi-a schimbat total viaţa.
Oamenii din orchestră veneau şi mă întrebau
„Ben, ce s-a întâmplat?” Asta s-a întâmplat.
Am realizat că treaba mea era să trezesc potenţialul din alţi oameni.
Şi bineînţeles, vroiam să ştiu dacă reuşesc sau nu.
Şi ştiţi cum aflaţi? Vă uitaţi în ochii lor.
Dacă ochii le strălucesc, știți că aţi reuşit.
Un sat întreg s-ar lumina din ochii tipului ăsta.
(Râsete)
Bun. Deci dacă ochii strălucesc, ştiţi că reuşiţi.
Dacă ochii nu strălucesc, trebuie să vă întrebaţi ceva.
Iată întrebarea:
Cine sunt eu, dacă ochii interpreţilor mei nu strălucesc?
Putem face asta şi cu copiii noştri.
Cine sunt eu dacă ochii copiilor mei nu strălucesc?
E o lume total diferită.
Conferinţa asta magică de o săptămână, la munte, e pe sfârşite
după care ne întoarcem în lume.
Şi vă spun - e bine să ne întrebăm:
Cine suntem noi, după ce ne întoarcem în lume?
Ştiţi -- am şi o definiţie a succesului.
Pentru mine, e simplu. Nu e vorba de avere, faimă sau putere.
E vorba de cât ochi strălucitori am în jurul meu.
Acum am un ultim gând, care este:
chiar are importanţă ce spunem--
cuvintele care ne ies pe gură.
Am învăţat asta de la o femeie care a supravieţuit la Auschwitz,
una din puţinii supravieţuitori.
A ajuns în Auschwitz când avea 15 ani,
iar fratele ei avea 8, părinţii s-au pierdut.
Şi mi-a spus:
"Eram în trenul care ducea la Auschwitz şi mi-am coborât privirea
şi am văzut că fratele meu nu avea pantofi.
I-am spus: „De ce eşti aşa prost, nu poţi avea grijă de lucrurile tale?
în felul în care o soră mai mare
ar vorbi cu fratele mai mic.
Din nefericire, a fost ultimul lucru pe care i l-a zis vreodată
pentru că nu l-a mai văzut niciodată. Nu a supravieţuit.
Când a ieşit de la Auschwitz a făcut un jurământ.
Mi-a spus: „Am ieşit de la Auschwitz, la viaţă
şi am făcut un jurământ că nu voi spune niciodată nimic
care să nu poată sta drept ultimul lucru pe care-l rostesc.”
Oare putem face asta? Dacă nu, ne înşelăm şi pe noi
şi pe ceilalţi. Dar e o posibilitate spre care putem tinde. Mulţumesc.
(Aplauze)
Ochi strălucitori, ochi strălucitori.
Mulţumesc, mulţumesc!
.