Ilmselt paljud teie seast teavad lugu kahest müügimehest,
kes läksid 20. sajandi alguses Aafrikasse.
Nad saadeti uurima, kas seal oleks võimalik
müüa kingi.
Ja nad saatsid telegramme tagasi Manchesteri.
Üks neist kirjutas:
"Olukord lootusetu. Punkt. Nad ei kanna kingi."
Ja teine kirjutas:
"Suurepärane võimalus. Neil pole veel ühtki kinga."
(Naer)
Sarnane olukord valitseb klassikalise muusika maailmas,
sest on inimesi, kes arvavad, et klassikaline muusika on hääbumas.
Ja on teisi, kes arvavad, et see on alles algus.
Ja selmet pöörduda statistika ja trendide poole,
ja rääkida teile orkestritest, mida suletakse,
ja plaadifirmadest, mis pankrotistuvad,
mõtlesin ma, et me võiks täna teha ühe eksperimendi.
Tegelikult see pole päris eksperiment, sest ma tean juba tulemust.
(Naer)
Aga see on eksperimendi moodi.
Nüüd, enne kui ...
(Naer)
Enne kui alustame, pean ma tegema kaks asja.
Esiteks, tahaksin teile meenutada, kuidas seitsme-aastane laps
kõlab klaverit mängides.
Võib-olla teil on selline laps kodus.
Ta kõlab umbes niimoodi.
(Muusika)
(Muusika lõpeb)
Ma näen, et mõned tundsid selle lapse ära.
Kui ta nüüd harjutab aastakese ja käib tundides, ta on nüüd kaheksane
ja ta kõlab niimoodi.
(Muusika)
(Muusika lõpeb)
Siis ta harjutab veel ühe aasta ja võtab tunde - ta on üheksane.
(Muusika)
(Muusika lõpeb)
Siis ta harjutab veel ühe aasta käib tundides - nüüd on ta kümnene.
(Muusika)
(Muusika lõpeb)
Sellel hetkel ta tavaliselt loobub.
(Naer)
(Aplaus)
Kui te oleksite veel aasta oodanud, oleksite kuulnud seda.
(Muusika)
(Muusika lõpeb)
Mis nüüd juhtus polnud see, nagu te võib-olla arvasite,
et ta äkitselt muutus kirglikuks, pühendunuks,
haaratuks, sai uue õpetaja, jõudis puberteeti või midagi sellist.
Mis tegelikult juhtus, oli see, et rõhutamine harvenes.
Esimest korda, mängis ta rõhutades igat nooti.
(Muusika)
Teist korda, rõhuga igal teisel noodil.
(Muusika)
Te märkate seda, kui vaatate mu pead.
(Naer)
Üheksa-aastane pani rõhu igale neljandale noodile.
(Muusika)
Kümneaastane igale kaheksandale noodile
(Muusika)
Ja üheteistaastane ühe rõhu tervele fraasile.
(Muusika)
Ma ei tea, kuidas ma sattusin sellesse asendisse.
(Naer)
Ma ei mõelnud, et liigutan oma õla ette, liigutan oma keha.
Ei, muusika lükkas mu viltu,
mistõttu ma kutsun seda ühe-kannika mänguks.
(Muusika)
See võib olla ka teine kannikas.
(Muusika)
Kord vaatas üks härra ettekannet, mis ma tegin,
kus ma töötasin ühe noore pianistiga.
Ta oli ühe korporatsiooni president Ohios.
Ma töötasin selle noore pianistiga ja ütlesin:
"Sinu viga on selles, et sa oled kahe-kannika mängija.
Sa peaksid olema ühe-kannika mängija."
Ma liigutasin ta keha, mängimise ajal.
Ja äkitselt, muusika tõusis lendu. See võttis tuule alla.
Publik ahhetas, kui kuulis muutust.
Siis sain ma kirja sellelt härrasmehelt.
Ta ütles: "Ma olin nii liigutatud.
Ma läksin tagasi ja muutsin oma firma
ühe-kannika firmaks."
(Naer)
Teine asi, mis ma tahtsin teha, oli rääkida teile teist.
Siin on 1600 inimenest, ma arvan.
Minu hinnangul on arvatavasti 45 inimest teie hulgast
üdini kirglikud klassikalise muusika suhtes.
Te jumaldate klassikalist muusikat. Te raadio on alati klassika peal.
Teil on CD-d autos ja te käite sümfooniaid kuulamas,
teie lapsed mängivad pilli.
Te ei kujuta oma elu ette ilma klassikalise muusikata.
See esimene rühm on üsna väike.
Siis on järgmine, suurem rühm.
Inimesed, kes ei pane klassikalist muusikat pahaks.
(Naer)
Teate, tulete koju peale pikka päeva
ja võtate klaasi veini ja panete jalad toolile.
Natuke Vivaldit taustal ei sega.
See on teine rühm.
Nüüd on kolmas rühm -
inimesed, kes ei kuula kunagi klassikalist muusikat.
See pole osa teie elust.
Te võite seda kogeda passiivselt, nagu sigaretisuitsu, lennujaamas.
(Naer)
Ja võib-olla üks väike marss "Aidast"
kui te sisenete koridori.
Kuid muidu, ei kuule te seda kunagi.
See on ilmselt kõige suurem rühm.
Ja siis on veel üks tilluke rühm.
Need on inimesed, kes arvavad, et neil pole muusikalist kuulmist.
Hämmastav hulk inimesi arvab, et neil pole "kõrva".
Tegelikult kuulen tihti: "Mu abikaasal pole kuulmist".
(Naer)
Tegelikult, pole see võimalik.
Igaühel on "kõrva".
Kui teil poleks, te ei saaks käiku vahetada
oma manuaal-käigukastiga autos.
Te ei suudaks eristada
inimest Texasest ja inimest Roomast.
Ja telefon.
Kui teie ema helistab
oma viletsa telefoniga, ta helistab ja ütleb "Halloo",
te mõistate mitte üksnes, kes see on, vaid ka, mis tuju tal on.
Teil on imeline kuulmine. Igaühel on imeline kuulmine.
Seega kõigil on muusikaline kuulmine.
Aga ma ütlen teile.
ma pole nõus niimoodi jätkama,
sellise suure lõhega nende vahel, kes mõistavad,
armastavad ja on kirglikud klassikalise muusika vastu,
ja nende vahel, kellel pole sellega mingit suhet.
Muusikalise kuulmiseta inimesi, neid enam pole.
Aga isegi nende kolme rühma vahel,
on liiga suur kuristik.
Seega ma ei jätka enne, kui iga viimane inimene selles ruumis,
all saalis ja kõrgmägedes, ja kõik, kes vaatavad,
hakkavad armastama ja mõistma klassikalist muusikat.
Seda me nüüd teemegi.
Nagu näete, pole mul kübetki kõhklust
et see tuleb välja, kui te mu nägu vaatate, eks?
See on üks juhi omadustest, et ta ei kahtle
hetkeksi nende inimeste võimetes, keda ta juhib.
tema visiooni täideviimisel.
Kujutlege, kui Martin Luther King oleks öelnud: "Mul on unistus.
Aga ma pole kindel, et nad on selleks valmis."
(Naer)
Olgu. Ma võtan ühe Chopini pala.
See on kaunis prelüüd Chopinilt.
Mõned teist teavad seda.
(Muusika)
Teate, mis ma arvan, et siin juhtus?
Kui ma alustasin, te mõtlesite: "Kui kaunilt see kõlab!"
(Muusika)
"Ma arvan, et me ei peaks järgmisel aastal
samasse kohta suvepuhkusele minema."
(Naer)
See on naljakas, eks?
See on naljakas, kuidas sellised mõtted hõljuvad teie peadesse.
Ja muidugi ...
(Aplaus)
Muidugi, kui lugu on pikk ja teil on pikk päev seljataga,
te võite ära vajuda.
Siis teie kaaslane äsab teile ribidesse
ja ütleb: "Ärka üles! See on kultuur!" Ja te tunnete end veelgi halvemini.
(Naer)
Kas teile on kunagi tulnud pähe, et põhjus, mis te olete unine
klassikalise muusika ajal, ei ole teie, vaid meie pärast?
Kas keegi teist mõtles mu mängu ajal:
"Miks ta nii palju rõhke kasutab?"
Kui ma oleks seda koos peaga teinud, oleks te kindlasti seda mõelnud.
(Muusika)
(Muusika lõpeb)
Ja kogu ülejäänud elu, alati kui kuulete klassikalist muusikat,
olete alati võimelised ära tundma, kas te kuulete neid rõhke.
Vaatame, mis siin tegelikult toimub.
Meil on siin B. See on B.
Järgmine noot on C.
Ja C töö on muuta B kurvaks.
Ja ta teeb seda, kas pole?
(Naer)
Heliloojad teavad seda.
Kui nad tahavad kurba muusikat, mängitakse lihtsalt neid kahte nooti.
(Muusika)
Aga põhimõtteliselt on see lihtsalt B, koos nelja kurvaga.
(Naer)
Nüüd läheb see A-sse.
Nüüd G.
Ja siis F.
Seega meil on B, A, G, F.
Ja kui meil on B, A, G, F,
mida me ootame järgmisena?
(Muusika)
See võis olla juhus.
Proovime uuesti.
(Muusika)
TEDi koor!
(Naer)
Ja märkasite, et kõigil on muusikaline kuulmine, eks?
Kõigil.
Igas külas Bangladeshis
ja igas Hiina asulas - kõik teavad:
taa, taa, taa, taa - taaaa.
Kõik teavad, ootavad seda E-d.
Chopin ei tahtnud E-ni jõuda selles kohas,
sest mis siis oleks juhtunud?
See oleks läbi, nagu Hamlet. Mäletate Hamletit?
Esimene vaatus, kolmas stseen,
ta saab teada, et tema onu tappis ta isa.
Ta käib üha oma onu juures ja peaaegu tapab ta.
Aga siis ta loobub, ta läheb jälle tema juurde, peaaegu tapab.
Ja kriitikud tagareas,
neil peab olema mingi arvamus, nii nad ütlevad: "Hamlet on edasilükkaja".
Või nad ütlevad: "Hamletil on Oidipuse kompleks."
Ei! Muidu saaks etendus ju läbi, tobud!
(Naer)
Seepärast paneb Shakespeare kogu selle värgi Hamletisse -
Ophelia hullumise, etendus etenduses,
Yoricku pealuu ja hauakaevajad.
See on selleks, et viivitada -
viienda vaatuseni, kus ta tema tapab.
Sama lugu on Chopiniga.
Ta hakkab just E-ni jõudma,
ja ütleb: "Oih, ma parem lähen tagasi üles ja kordan seda."
Nii ta kordab seda.
Nüüd ta erutub.
(Muusika)
See on erutus, ärge muretsege.
Nüüd ta läheb F-dieesi, ja lõpuks jõuab ta alla E-sse,
aga tal on vale akord -
sest akord, mida ta ootab; on see
ja selle asemel ta teeb ...
Me nimetame seda poolikuks kadentsiks,
sest ei paku lahendust.
Ma räägin oma õpilastele: "Kui tuleb poolik kadents,
tõstke oma kulme, siis kõik teavad."
(Naer)
(Aplaus)
Ta jõuab E-sse, aga see on vale akord.
Ta proovib veel E-d.
See akord ei sobi.
Ta proovib E-d jälle. See akord ei sobi.
Ta proovib veel E-d, ja see ei sobi.
Ja lõpuks...
Esireas oli üks härra, kes tegi: "Mmm."
(Naer)
See on sama liigutus, mis ta teeb, kui jõuab koju
peale pikka päeva, peatab auto mootori ja ütleb:
"Aah, ma olen kodus."
Sest me kõik teame, kus kodu on.
Niisiis see on pala, mis käib ära ja tuleb koju.
Ma mängin selle otsast lõpuni ja teie jälgite.
B,C,B,C,B,C,B -
A-sse, G-sse, F-i.
Peaaegu tuleb E-sse, aga muidu oleks etendus läbi.
Ta läheb tagasi B-sse, erutub väga.
Läheb F-dieesi. Läheb E-sse.
Vale akord. Vale akord.
Ja lõpuks ta läheb E-sse, ja seal on kodu.
Ja te näete nüüd ühe-kannika mängu.
(Naer)
Sest kui ma tahan ühendada B E-ga,
ma ei saa mõelda igale noodile, mis tee peale jääb,
ma pean mõtlema pikale teekonnale B-st E-sse.
Me olime just Lõuna-Aafrikas, ja ei saa minna Lõuna-Aafrikasse
mõtlemata Mandela 27-aastasele vangistusele.
Millele ta mõtles? Lõunasöögile?
Ei, ta mõtles Lõuna-Aafrika tulevikule,
inimeste tulevikule.
Asi on visioonis. Asi on pikemas perspektiivis.
Nagu lind, kes lendab üle põllu
ega hooli aedadest allpool, eksole?
Nüüd siis jälgite te teekonda B-st E-sse.
Ja mul on veel üks palve, enne kui ma mängin selle pala otsast lõpuni.
Kas võiksite mõelda kellelegi, keda jumaldate,
kuid keda enam pole?
Armastatud vanaema, kallim -
keegi teie elus, keda te armastasite südamepõhjast,
kuid keda pole enam teiega.
Manage see inimene silme ette
ja samal ajal
jälgige teekonda B-st E-sse
ja te kuulete kõike, mis Copinil oli öelda.
(Muusika)
(Muusika lõpeb)
(Aplaus)
Te võite mõelda ...
(Aplaus)
(Aplaus lõpeb)
Te võite imestada, miks mina plaksutan.
Ma tegin seda ühes koolis Bostonis
umbes 70 seitsmendikuga, 12-aastastega.
Ma tegin täpselt nii, nagu teiega tegin,
ja ma seletasin kõike seda.
Lõpus nad läksid pööraseks, plaksutasid.
Mina plaksustasin. Nemad plaksutasid.
Lõpuks ma küsisin: "Miks mina plaksutan?"
Ja üks lastest ütles: "Sest meie kuulasime."
(Naer)
Mõelge sellele. 1600 inimest, töist inimest,
igasugu erinevatest valdkondadest,
kuulamas, mõistmas ja liigutatud
Chopini palast.
See juba on midagi.
Kas ma olen kindel, et igaüks jälgis seda,
mõistis seda, oli liigutatud?
Muidugi, ei saa ma kindel olla.
Aga ma räägin, mis juhtus minuga Iirimaal
10 aastat tagasi,
ma töötasin katoliikliklastest ja luterlastest lastega
konflikti lahendamise teemal.
Ja ma tegin neile seda -
riskantne ettevõtmine, sest need olid tänavalapsed.
Ja üks neist tuli minu juurde järgmisel hommikul
ja ütles:
"Tead, ma pole kunagi kuulanud klassikalist muusikat,
aga kui sa mängisid seda šoppamislugu ..."
(Naer)
Ta ütles: "Mu vend lasti maha eelmisel aastal ja ma ei nutnud tema pärast.
Aga eile, kui sa mängisid seda pala,
mõtlesin ma tema peale.
Ja ma tundsin pisaraid mööda nägu voolamas.
Ja oli väga hea tunne nutta oma venna pärast."
Seega ma otsustasin sellel hetkel,
et klassikaline muusika on kõigi jaoks.
Igaühele.
Kuidas sa käid -
minu erialal, muusikud ei näe seda niimoodi.
Nad ütlevad, et 3% inimestele meeldib klassikaline muusika.
Kui me suudaks kuidagi liikuda neljale protsendile, oleks mured murtud.
(Naer)
Kuidas sa käid? Kuidas sa räägid? Kuidas sa oled,
kui sa usud: "3%-le inimestest meeldib klassikaline muusika,
kui me saaks liikuda neljale."
Kuidas sa käiks või räägiks? Kuidas sa oleks,
kui sa usuks, et igaüks armastab klassikalist muusikat -
nad lihtsalt ei tea seda veel.
Need on täiesti erinevad maailmad.
Mul oli imeline kogemuse.
Ma olin 45-aastane,
olin dirigeerinud 20 aastat,
ja äkki ma taipasin.
Orkestri dirigent ei tee ühtki häält.
Minu pilt on plaadiümbrisel ...
(Naer)
Aga dirigent ei tee häält.
Tema võim sõltub
oskusest muuta teisi inimesi võimsaks.
Ja see muutis minu jaoks kõik.
See muutis täielikult mu elu.
Inimesed mu orkestris ütlesid:
"Ben, mis juhtus?" See juhtuski.
Ma mõistsin, et minu töö on äratada potentsiaal teistes inimestes.
Ja loomulikult tahtsin teada, kas ma teen seda.
Teate, kuidas teada saada?
Tuleb vaadata nende silmadesse.
Kui nende silmad säravad, siis sa tead, et sa teed seda.
Terve küla võiks ära valgustada selle selli silmadega.
(Naer)
Ehk, kui silmad säravad, siis tead, et teed seda.
Kui silmad ei sära, siis saad küsida.
Ja küsimus on selline:
kes ma olen,
et mu mängijate silmad ei sära?
Me saame seda oma lastega ka teha.
Kes ma olen,
et minu laste silmad ei sära?
See on täiesti teine maailm.
Nüüd kui meie imeline teekond hakkab lõpule jõudma,
laskume jälle alla maa peale.
Ja meil tuleks esitada endale küsimus:
millised me oleme, kui oleme taas maa peal?
Ja teate, mul on edu valem.
Mulle on see väga lihtne.
See ei seostu rikkuse, kuulsuse ja võimuga.
See seostub paljude säravate silmadega minu ümber.
Mul on üks viimane mõte,
sellest, et on väga oluline, mida me ütleme -
sõnad, mis tulevad üle meie huulte.
Ma kuulsin seda ühelt naiselt, kes pääses Auschwitzist,
ühelt vähestest pääsejatest.
Ta läkes Auschwitzi kui ta oli 15-aastane.
Ja ...
ta vend oli kaheksane
ja nende vanemad olid kadunud.
Ja ta rääkis mulle, ta ütles:
"Me olime rongis teel Auschwitzi,
ja ma vaatasin alla ja nägin, et venna kingad olid kadunud.
Ja ma ütlesin: "Kuidas sa oled nii loll; et sa ei suuda oma asju koos hoida,
jumalapärast!""
Nagu vanem õde võib nooremale vennale öelda.
Kahjuks, see oli viimane asi, mis ta talle ütles,
sest rohkem ta teda enam ei näinud.
Ta ei jäänud ellu.
Niisiis, kui ta tuli Auschwitzist tagasi, andis ta lubaduse.
Ta rääkis mulle.
Ta ütles: "Ma sammusin Auschwitzist välja ellu
ja ma andsin tõotuse.
Ja see tõotus oli: "Ma ei ütle kunagi midagi,
mis ei võiks jääda mu viimasteks sõnadeks.""
Kas me suudame seda? Ei.
Ja me teeme endale liiga ja teistele liiga.
Aga selle nimel on võimalik elada.
Tänan.
(Aplaus)
Säravad silmad.
(Apalus)
Säravad silmad.
(Aplaus)
Tänan, tänan.