כשאני עושה את עבודתי, אנשים שונאים אותי.
למעשה, ככל שאני עושה את עבודתי טוב יותר,
אנשים שונאים אותי יותר.
ולא, אני לא רושמת דוחות חניה,
ואני לא קברנית,
אני מנחה לסבית מתקדמת
ב"חדשות פוקס". [מחיאות כפיים]
כולכם שמעתם, נכון? רק כדי לוודא את זה, נכון?
אני מנחה הומואית ב"חדשות פוקס".
אספר לכם איך אני עושה את זה
ומה הדבר החשוב ביותר שלמדתי.
אני מופיעה בטלוויזיה.
אני מתווכחת עם אנשים שרוצים להשמיד, ממש כך,
כל מה שאני מאמינה בו, במקרים מסוימים,
שלא רוצים שאני ואנשים כמוני בכלל נתקיים.
זה כמו לחגוג את חג ההודיה אצל הדוד השמרן
פי אלף,
עם קהל צופים חי של מיליונים.
זה כמעט לגמרי ממש ככה.
וזה משודר בשידור חי.
מכתבי השטנה שאני מקבלת ממש לא ייאמנו.
רק בשבוע שעבר קיבלתי 238 חתיכות של דוא"ל מגעיל
והרבה יותר ציוצי שנאה מכפי שאני יכולה למנות.
כינו אותי "אידיוטית", "בוגדת", "מגפה",
"כוס", "גבר מכוער",
וכל זה רק במכתב אחד.
[צחוק]
אז מה הבנתי,
כמי שנמצאת בצד המקבל של כל הכיעור הזה?
ובכן, התובנה הכי גדולה שלי היא שבמשך עשרות שנים,
התמקדנו בתקינות פוליטית,
אבל מה שחשוב יותר הוא תקינות רגשית.
אתן לכם דוגמה קטנה.
לא איכפת לי שמכנים אותי "דייקית" (כינוי ללסבית), באמת שלא.
איכפת לי משני דברים.
האחד, חשוב לי שיאייתו את זה נכון.
[צחוק] [מחיאות כפיים]
רק לריענון מהיר: ד-י-י-ק-י-ת.
אתם תופתעו לגמרי.
ושנית, לא חשובה לי המילה
חשוב לי איך משתמשים בה.
האם זה מתוך ידידות? האם זה רק בצורה תמימה?
או שהכוונה היא באמת לפגוע בי אישית?
התקינות הרגשית היא הנימה, התחושה,
שבהן אנו אומרים את מה שאנו אומרים,
הכבוד והחמלה שאנו מראים זה לזה.
ומה שהבנתי הוא ששכנוע פוליטי
איננו מתחיל מרעיונות, עובדות או נתונים.
שכנוע פוליטי מתחיל מתקינות רגשית.
אז כשהתחלתי לעבוד ב"חדשות פוקס",
וידוי אמיתי,
ציפיתי למצוא על השטיח עקבות
של גורילות פרימטיביות.
וזה, אם שמתם לב, איננו תקין רגשית.
אבל הליברלים שבצד שלי,
אנו יכולים להיות צדקניים, אנו יכולים לנהוג בהתנשאות,
אנו יכולים לזלזל בכל אדם שלא מסכים איתנו,
במלים אחרות, אנו יכולים לנהוג בתקינות פוליטית
אבל לטעות מבחינה רגשית.
ואגב, זה אומר
שאנשים לא אוהבים אותנו, נכון?
אז הנה מה שלא הוגן:
השמרנים נורא נחמדים.
כלומר, לא כולם,
ולא אלה ששולחים לי דוא"ל שטנה,
אבל אתם תופתעו.
שון הניטי הוא אחד הבחורים הכי נחמדים
שפגשתי מעודי.
הוא מבלה את זמנו הפנוי
בנסיונות לשדך את עובדיו בפגישות עיוורות,
וברור לי שאם אי-פעם תהיה לי בעיה,
הוא יעשה ככל יכולתו כדי לעזור.
אז אני חושבת ששון הניטי
הוא 99% לא תקין פוליטית,
אבל התקינות הרגשית שלו היא מרשימה ביותר,
ובגלל זה אנשים מקשיבים לו.
כי אי-אפשר לגרום למישהו להסכים איתך
אם אתה בכלל לא מקשיב לו קודם.
אנו משוחחים כל-כך הרבה בצורות עקיפות
ולא משוחחים מספיק על נקודות אי-ההסכמה שלנו,
ואם נוכל להתחיל למצוא בעצמנו חמלה זה כלפי זה,
כי אז יש לנו סיכוי לבנות מכנה משותף.
זה באמת נשמע מאד מזויף
להגיד את זה כאן,
אבל כשמנסים ליישם את זה,
זה ממש רב-עוצמה.
אז מישהו שאומר שהוא שונא מהגרים,
אני מנסה לדמיין כמה הוא ודאי מפוחד
שהקהילה שלו משתנה לעומת מה שהוא הכיר תמיד.
או מישהו שאומר שהוא לא אוהב איגודי מורים,
אני בטוחה שהוא ממש הרוס
לראותו שביה"ס של הילד שלו מידרדר,
והוא פשוט מחפש מישהו להאשים.
האתגר הוא למצוא את אותה החמלה כלפי אחרים
שאנו רוצים שהם יחושו כלפינו.
זאת תקינות רגשית.
אני לא אומרת שזה קל.
בממוצע של, נגיד, 5.6 פעמים ביום,
אני צריכה לעצור בעצמי מלהגיב
לכל מכתבי השנאה בסערת ניבולי-פה נתעבים.
כל העניין הזה, של מציאת חמלה
ומכנה משותף עם האויבים
הוא עבורי כמו אימון פוליטי-רוחני,
ואני לא הדלאי-לאמה.
אני לא מושלמת, אבל אני אופטימית,
כי אני לא מקבלת לא רק מכתבי שטנה,
האמת, אני מקבלת המון מכתבים נחמדים, המון.
ואחד האהובים עלי מתחיל כך:
"אני לא מעריץ מושבע של נטיותיך הפוליטיות,
"או של ההגיון שלך, המעוות לפעמים,
"אבל אני מעריץ מושבע שלך כאדם."
הבחור הזה לא מסכים איתי. עוד לא.
[צחוק]
אבל הוא מקשיב, לא בגלל מה שאמרתי,
אלא בגלל איך שאמרתי זאת,
ואיכשהו, למרות שמעולם לא נפגשנו,
הצלחנו ליצור קשר.
זאת תקינות רגשית,
וככה עלינו לפתוח את השיחות
שבאמת מוליכות לשינוי.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]