Indigenii Coast Salish au o vorbă: „Suntem UNA.”
[nə́c̓aʔmat ct]
Vreme de mii de ani au trăit-o.
Dar noi n-am băgat de seamă.
Mulți dintre noi am uitat că suntem conectați unii cu alții
și cu natura,
că suntem una.
Dar natura nu e un lucru separat de noi, ci o parte a noastră intrinsecă.
Și ce facem pe Pământ se propagă în ecosistemele noastre,
pânza noastră de conexiuni.
Acum, semnele sunt evidente:
schimbarea climei,
extincția speciilor,
suferința umană.
Am uitat.
Dar, datorită credinței lor, oamenii sunt conectați la păduri prin spiritul lor
și la oceane și la râuri și la urși și la somon,
oamenii din tribul Coast Salish au fost ignorați.
Dar, într-adevăr, totul se reduce la o chestiune de credință,
în a nădăjdui și a respecta relațiile care creează complexitatea naturii.
Dar am spus că asta nu-i științific.
Știința vestică necesită măsurători exacte,
o dovadă palpabilă,
statistici.
Dar deschide bine ochii,
cei din tribul Coast Salish erau profund științifici.
Cum altfel ar fi putut să reziste aici vreme de peste 10.000 de ani, așa prosper?
De fapt, erau mult mai științifici decât noi.
Dacă ne-am fi privit în profunzime, ne-am fi înfrânat progresul.
„Sunt copaci în acele păduri, și clădirile noastre necesită lemn,
și imprimantele necesită hârtie.
Trebuie să tăiem pădurile și să replantăm acei copaci.”
Acum, ce rol am eu aici?
Ei bine, provin dintr-o familie de tăietori de lemne.
Și în vreme ce familia mea era sus prin munți
tăind copaci, pe ici pe colo,
eu mă jucam prin pădurea de mai jos,
în locurile văzute și nevăzute,
în copaci și butuci și-n covorul pădurii.
Și credeam că zânele trăiesc acolo.
Și că slujba lor era să stea în pădure și s-o protejeze, așa cum e slujba mea.
Dar zânele nu puteau salva acea pădure,
și nici eu n-am putut; de fapt, nimeni n-a putut.
Fiindcă proprietarul ei a trebuit s-o taie pentru a-și hrăni familia.
Acel moment m-a schimbat pentru totdeauna.
De fapt, m-a motivat.
Și m-am decis să studiez silvicultura.
Voiam să înțeleg misterul din spatele forțelor ce pădurile le aveau asupra mea.
Voiam să salvez păduri.
Ironic însă, primul meu serviciu după absolvirea școlii de silvicultură
a fost să marchez copacii bătrâni ce urmau să fie tăiați,
și-apoi să replantez în locul lor brazi și pini care cresc repede,
și să elimin speciile nedorite - aninii, mestecenii, plopii tremurători.
Și știți ceva?
Ei bine, e din cauză că-i consideram rivalii noștri,
care interferează cu profiturile noastre.
Și-am devenit îndemânatică în crearea acestor monoculturi noi.
Dar știți, întrebările au început să se-adune.
De ce se răspândea boala printre aceste plantații?
De ce tăierea mesteacănului ducea la îmbolnăvirea gravă a bradului?
Și mai creștea grija mea cu privire la rata crescută a tăierii copacilor.
Vezi tu, am învățat la școală că în urmă cu aproape un secol,
în Canada, în Columbia Britanică, au dezvoltat un plan al deforestării
pentru a tăia toți copacii bătrâni din pădurea lucrativă.
Știam despre el, l-am învățat la școală.
Dar a durat mult până am realizat că tăierea copacilor nu se va opri.
Și nici atitudinea conform căreia am putea converti aceste păduri bătrâne
în plantații bine puse la punct.
Întrezăream că era ceva mai mult în legătură cu pădurea decât puteam vedea.
Deci, m-am întors să termin școala
și-am devenit fascinată de subteran,
voiam să-nțeleg misterul puterii acestor păduri bătrâne.
Așa că, am analizat o cercetare britanică,
și examinau răsaduri crescute în laborator,
și le-au colonizat cu ciuperci, cu ciuperci mycorrhizal.
Ciupercile conectau răsadurile într-o rețea
și transmiteau carbon de la un răsad la altul.
O mycorrhiza e literalmente o ciupercă-rădăcină.
În această asociere simbiotică ciuperca crește prin sol
adunând nutrienții și apa, și-i aduce înapoi la plantă,
dându-i apoi la schimb pentru carbonul fotosintetic.
E o relație simbiotică, mutuală, de reciprocitate.
M-a fascinat la ei
faptul că aceste ciuperci puteau conecta plantele prin subteran.
Deci, m-am întrebat, reamintindu-mi de pădurea mea de brad,
ar putea ciupercile coloniza mesteacănul
să-l conecteze cu bradul, să-l protejeze?
Am cercetat asta, voiam să aflu.
Prima mea întrebare a revenit la chestiunea de credință.
Chiar dacă n-o putem vedea,
ar putea oare aceste ciuperci mycorrhizal să conecteze subteran copacii?
Ei bine, se pare că da, în pădurile adevărate.
Folosindu-ne de microsateliți ADN, am descoperit această conexiune
într-o pădure bătrână de brazi Douglas.
În această imagine, aceste cercuri reprezintă brazii Douglas.
Cu cât e mai mare și întunecat cercul, cu atât e mai mare și bătrân copacul.
Și acele cercuri mici, și deschise la culoare din mijloc,
acelea sunt răsadurile ce cresc pe covorul pădurii.
Și aceste linii care conectează cercurile,
acestea sunt autostrăzi de ciuperci mycorrhizal interconectate.
Și veți observa că cercurile mari și întunecate,
copacii cei mai mari și mai bătrâni, aceia sunt cei mai conectați.
Îi numim pe aceștia „copaci pivotali”,
și apoi, mai tandru, am început să-i numim „copaci mamă”.
Fiindcă am aflat că acești copaci mamă
au grijă de răsadurile tinere din covorul pădurii.
Acum, această hartă e numai pentru două
din ce credem că sunt peste 100 de specii de ciuperci din pădure.
Vă imaginați dacă am fi în stare să cartografiem cele 100 de specii?
Apoi am vrut să știu, ce-ar putea curge prin această rețea?
Ei bine, chiar lucrurile de care au nevoie plantele pentru a trăi și a crește.
Lucruri ca nutrienți și carbon, și apă.
Deci, folosim izotopi, izotopi de carbon, și marcăm plantele,
și-am putut vedea carbonul
transmis înainte și-napoi prin această rețea,
ca și mesajele ce se transmit prin internet.
Și când un răsad e stresat, dacă-i mic sau umbrit,
sau subnutrit, sau îmbătrânit, cealaltă plantă-i trimite mai mult carbon.
Am descoperit că urmează ceea ce numim variația sursă-ruină.
De la o plantă sursă robustă cum ar fi un brad viguros
la o plantă ruină nevoiașă, ca un răsad de brad din covorul pădurii,
și totul se face fără a răni plantele sursă.
Mai apoi am vrut să aflăm,
dacă se întâmplă asta, ce contează cu adevărat în păduri?
Ei bine, se pare că dacă umbrești una din aceste plante,
dacă un brad Douglas e umbrit în pădure, mesteacănu-i trimite 10% din carbonul său
însemnând foarte mult carbon.
E suficient de mult pentru ca bradul Douglas să facă semințe.
Acum, n-am descoperit încă ce reprezintă fiecare cantitate,
dar știm că acest transfer crește supraviețuirea și dezvoltarea lor,
și sănătatea răsadurilor ce cresc în covorul pădurii.
Acum, am publicat acestea în niște jurnale renumite.
Acest articol, cu precădere, a făcut vâlvă.
Mulți oameni au fost entuziasmați.
De fapt, se fac multe cercetări în toată lumea,
fiind inspirate de această descoperire.
Dar au fost și câțiva critici ce-au vrut să-mi discrediteze munca.
De fapt, au fost multe articole scrise,
conferințe ținute,
comunicate de presă.
Și acasă,
o scrisoare de la etica profesională mi-a fost pusă pe dosar.
Și munca mi-a fost numită „mic dejun pentru câini”.
Acum, știu că știți că acest tip de intimidare
nu e neobișnuită pentru știința descoperirilor,
îndeosebi dacă provoacă status quo-ul.
Știind asta, nu m-am oprit.
Știam că știința mea era răsunătoare și riguroasă,
și știam că într-o zi va schimba modul în care privim mediul.
Deci, extrem de motivată m-am întors la întrebarea mea inițială,
fiindcă încă nu răspunsesem la ea.
Și m-am întrebat, dacă aceste conexiuni, aceste rețele,
sunt mai mult decât niște străzi de schimburi de carbon și nutrienți
și apă.
Ar putea un copac stresat, bolnav,
să beneficieze de la sănătatea vecinilor săi?
Mesteacănul ar putea ajuta bradul?
Deci, am făcut niște experimente, și se pare că da.
Când bradul Douglas e stresat sau bolnav,
le trimite semnale de avertizare vecinilor
și vecini săi îi răspund prin creșterea producției lor de enzime defensive,
și sunt mai rezistenți la boli.
Și dacă acel vecin e un mesteacăn,
bradul beneficiază de pe urma bacteriilor producătoare de antibiotic
care sunt asociate cu această rețea comună.
E ca un sistem public de imunizare.
Și m-am întrebat, e ceva dincolo de mișcarea semnalelor defensive?
Ei bine, copacii pot recunoaște,
pot transmite mesaje rudelor lor.
Un copac mamă poate recunoaște dacă răsadurile din vecinătatea ei
sunt neamuri sau străini.
Ea le trimite mai mult carbon răsadurilor neamurilor sale decât străinilor.
Și dacă un copac mamă e rănit,
el le trimite și mai mult carbon răsadurilor neamurilor sale.
E ca și cum își trimite energia, moștenirea, următoarei generații.
Acum, când privesc în ansamblu,
e ca și cum acești copaci își transmit cele mai ascunse secrete.
Aceasta e o descoperire reală.
E entuziasmant.
Știți, la vremea aceea, au fost scrise multe articole,
Popular Science,
filme documentare,
se răspândea vestea, și eram extrem de entuziasmată.
Dar am făcut cancer.
Și-a fost groaznic.
Dar știți, lucrul bun rezultat din asta
a fost că m-a reconectat cu oamenii mei.
Oamenii mei, famiia mea, m-au îngrijit.
M-au ținut.
M-au ajutat să urc scările.
Mi-au gătit.
Au avut grijă de copiii mei.
M-au salvat.
Și atunci în spital, am făcut și mai multe conexiuni,
puternice,
cu femei ce se luptau cu cancerul la sân.
Și eram foarte speriate,
și-am plâns.
Dar am și râs.
Încă o facem zilnic.
Am devenit atât de apropiate, suntem ca această tapiserie
care-i foarte strâns împletită.
Când una se-mpiedică sau se-nclină, celelalte suntem acolo pentru a o ridica.
Ce-am învățat din asta,
a fost ceea ce pădurile mele au încercat să-mi spună dintotdeauna:
că aceste conexiuni sunt cruciale pentru bunăstarea noastră.
Nu-s ușor de observat,
dar sunt reale.
Și știți ce? Eu sunt dovada vie.
Și sunt recunoscătoare.
(Aplauze)
Vă mulțumesc.
Acum că sunt iar puternică și sănătoasă, m-am întors la știința mea,
și-mi pun alte întrebări.
Pentru mine, prima și cea mai importantă întrebare e:
ce ne pot spune descoperirile noastre despre rezolvarea uriașei amenințări?
Schimbarea climei.
Da, schimbarea climei nu-i o farsă.
De fapt, nu ne putem păcăli,
nu există vreo inginerie care să ne scoată din dezordinea asta.
Descoperirile mele mi-au arătat că răspunsul, soluția,
stă în relația noastră cu natura.
Făcând această cercetare, m-am dus la oamenii aborigeni.
Îmi fac cercetarea cu oamenii aborigeni
care sunt, după cum știți, dependenți de somon,
au o relație lungă de administrare a somonului
care-i ajută apoi cu traiul lor, e crucial pentru traiul lor.
Toamna, când somonul depune icre în râuri,
urșii vin jos la râu,
și lupii, și se hrănesc cu somonul din râuri,
și duc somonul sus în păduri.
Și sub marii copacii mamă,
la umbra coroanelor protectoare ale copacilor mamă,
mănâncă somonul.
Și toamna, resturile se descompun și se infiltrează-n sol.
Și ne gândim
că rețelele mycorrhizal uriașe ale acelor copaci mamă
absorb nitrogenul acela.
Și oamenii de știință au descoperit urme de nitrogen de somon
în cercurile copacilor, depozitate acolo vreme de secole întregi.
Și la vară ne vom duce din nou la aceste păduri,
și vor urmări dacă acest nitrogen - și credem că asta se întâmplă -
se duce de la copacii mamă la vecinii lor,
de la un copac la alt copac la alt copac, până-n inima pădurii.
Și credem că asta are legătură cu sănătatea pădurii,
care normal că are legătură cu sănătatea râurilor,
care normal că are legătură cu somonul, cu sănătatea populațiilor de somon,
care normal, se hrănesc în ocean, și se întorc la noi, oamenii.
Acum, acest cerc al vieții,
pe care strămoșii noștri aborigeni l-au numit „reciprocitate”,
este schimbul de respect mutual.
Și acesta e un exemplu bun a ceea ce oamenii de știință numesc
„sisteme adaptive complexe”.
Pădurile sunt construite pe relații.
Într-o pădure sănătoasă, totul e conectat, și totul comunică.
Aici, aceste noduri reprezintă speciile.
Și se raportează una la cealaltă în mod constant.
Și din interacțiile lor rezultă ceea ce oamenii de știință numesc
„comportamente adaptive complexe”,
sau proprietăți ale sistemului superior.
Lucruri ca rezistența și sănătatea,
circulația aerului curat și a apei curate.
Dar știți, în societatea modernă, ne privim separați de aceasta,
oarecum merituoși, sau superiori,
sau minimum, o luăm de bună.
Dar ideea e că, atunci când scoatem părțile cheie,
cum ar fi urșii grizzly,
și distrugem populațiile de somon,
aceste sisteme se degradează simțitor
în ceea ce numim „situații rău stabile”.
Acum, nu vrem să ajungem acolo.
Situațiile rău stabile sunt imprevizibile,
sunt contradictorii.
Când vrei să rezolvi o problemă, altă problemă apare-n altă parte.
Și modul în care merg lucrurile acum,
cu pădurile noastre ce mor din cauza schimbării climaterice
care determină alte schimbări climaterice,
asta se întâmplă foarte rapid.
Dar uite care-i partea frumoasă:
deoarece sunt sisteme adaptive complexe
gata pentru schimbări,
putem schimba această traiectorie de la negativ la pozitiv.
Uite cum facem asta.
Mai întâi trebuie să ne reimaginăm ca parte integrantă a acestei rețele.
Imaginează-te ascultând toate celelalte creaturi.
Ne putem conecta la acea rețea subterană și să devenim o parte a conversației.
Dacă am fi făcut asta, n-am fi tăiat niciodată mestecenii din acele păduri,
din pădurile de brad Douglas,
fiindcă am fi știut că asta dăunează rezistenței pădurii.
Dar încă facem asta.
Dar eu încă sper,
fiindcă știu că odată ce ne vom conecta la acest sistem adaptiv complex,
la rolul pe care-l avem aici,
ne putem schimba gândirea, ne putem schimba comportamentul.
Putem deveni parte a acestui sistem măreț.
Vă amintiți când mesteacănul îi trimitea nutrienți bradului,
și bradul îi trimitea înapoi mesteacănului, vă amintiți?
Ei bine, asta dovedește că-n ecosisteme, nu există bigotism,
există doar reciprocitate,
numai respect mutual.
Ca în rețeaua mea de ajutor cu cancerul.
Asta exersăm.
Și-n final, al treilea,
știu că odată ce-nțelegem
că suntem parte intrinsecă a naturii,
cu adevărat parte a naturii,
nu separați,
că putem deveni parte a măreței consolidări,
acea traiectorie pozitivă.
Trebuie să nu mai tratăm natura ca pe mall-ul nostru,
și-odată ce vom facem asta, putem schimba curba viitorului.
Odată, credeam că zânele conectau și protejau pădurea,
și-acum cu știința mea, știu că nu eram departe de-adevăr.
(Râsete)
Folosind știința, am arătat că exact aceste conexiuni nevăzute există,
exact cum indigenii Coast Salish ne-au spus de când lumea.
Ei au arătat, știința a arătat că totul este conectat
și comunică,
cu respect și reciprocitate.
Și din asta rezultă echilibrul din comunitățile și ecosistemele noastre.
Și se bazează pe principii ca rudenia,
respectarea bătrânilor,
și din asta rezultă complexitatea și adaptabilitatea.
Și din asta rezultă, bineînțeles, rezistența.
Rezistența de a face față lucrurilor precum schimbarea climei.
Deci, vreau să vă las cu un mesaj final, de speranță.
Pe baza experienței și descoperirilor mele,
știu că și voi puteți interioriza faptul
că suntem una.
Vă mulțumesc foarte mult.
(Aplauze)