Cum îți dorești să influențezi lumea?
I-aș influența pe oameni
învățându-i să fie independenți,
pentru ca gândindu-se la ce au învățat de la mine,
să uite de mine.
Să se gândească la modul în care înțeleg cum funcționează lumea,
eu devenind astfel irelevant.
Fiindcă dacă ei spun: „E adevărat pentru că așa a spus Tyson.”,
atunci am eșuat.
Nu așa înveți pe cineva,
impunându-ți autoritatea.
Doresc să învăț oamenii cum să privească lumea.
Atunci pot spune: „Pot înțelege lumea altfel.”
Și pot pleca fără a se uita înapoi,
pentru că un nou tip de foame
i-a învăluit,
iar metodele și uneltele de-a o hrăni le sunt acum accesibile.
Astfel, influența mea ar fi
asupra acelora
care nici măcar nu-și amintesc că am vreun amestec.
Pe piatra mea funerară, vreau epitaful:
„RUȘINEAZĂ-TE SĂ MORI ÎNAINTE DE-A OBȚINE O VICTORIE PENTRU UMANITATE.”
Iar victoria pentru umanitate nu e o victorie personală.
Nu înseamnă statui, faimă,
ci doar ca umanitatea să fie mai bogată.
Cred că oricine ar trebui să-și dorească ca lumea să devină puțin mai bogată
datorită existenței sale.
Nu înseamnă să ni se aducă laude,
nici pe departe,
ci dacă avem ceva de oferit
fără a avea așteptări.
Nimeni nu mi-a spus
că trebuie să caut sensul vieții.
Mulți oameni caută un sens în viață
ca și cum acesta ar fi sub o piatră sau în spatele unui copac.
Și îmi spun în sinea mea
că sunt mai puternic de atât.
Am puterea de a crea sens în viață
în loc să-l caut în mod pasiv.
Eu mai degrabă creez sensul.
Sensul pentru mine înseamnă a ști azi mai mult despre lume decât știam ieri.
Pentru mine asta dă sens lucrurilor.
Dacă atât cât îmi stă în putere, am ușurat suferința altora.
Sau consecința logică ar fi,
dacă am făcut viața altora mai bună.
Și nu prin a-mi devota întreaga zi acestui lucru.
M-aș ignora pe mine însumi.
Dar dacă printr-un gest cât de mic
pot într-adevăr îmbunătăți viața cuiva,
o voi face.
Pentru că dacă pot oferi zece minute din viața mea
pentru fericirea, iluminarea ori reducerea suferinței cuiva,
aș fi iresponsabil să n-o fac.
Dacă Einstein ar fi aici și am vorbi cu el,
am putea vorbi ore întregi.
Știi ce întrebare n-am pune niciodată?
„Ce facultate ai urmat?
Vreau să merg la aceeași facultate.”
Pariez că-n cazul majorității invitaților tăi
nu contează ce facultate au urmat,
ci inițiativa lor, entuziasmul lor,
ambițiile lor, curiozitatea lor.
Asta nu se predă în școală.
Din păcate.
La școală ești văzut ca un recipient gol
în care sunt turnate informații
ce sunt evaluate aici.
Dacă iei note mari, ești lăudat.
Aceștia au ajuns să fie cei care influențează lumea?
Nu cred.
Școala ar trebui cel puțin să ne conserve curiozitatea.
Dacă am pierdut din ea, pentru că nu toți o vom păstra,
să o aducem înapoi.
astfel încât la absolvire
să putem da cu adevărat sens ceremoniei de absolvire.
Ea înseamnă începutul; nu înseamnă sfârșitul.
Astfel, părăsim școala,
ne spunem: „Acum știu cum să învăț,
am curiozitatea de a știi despre toate lucrurile cu care voi intra în contact
și voi învăța pe tot parcursul vieții.”
Altfel ne osificăm
la nivelul de cunoștințe existent în momentul absolvirii
și ne vom trăi viața privind înapoi la acel moment,
fără a continua să evoluăm pentru a deveni cine și ce putem deveni în viață.
În legătură cu tatăl tău,
ce te-a influențat atât cât să păstrezi în suflet și azi?
Pentru mine cel puțin a fost nivelul de înțelepciune
pe care l-a dobândit în viață
și apoi a reușit să mi-l transmită mie
prin forța exemplului sau cu ajutorul explicațiilor.
De exemplu, în liceu
era la ora de sport.
Se aliniau
și se pregăteau să intre la următoarea probă sportivă,
atletism,
iar profesorul de sport a arătat către tatăl meu în rând și a spus:
"Priviți-l pe Cyril Tyson.
Nu are construcția corporală necesară pentru a excela în atletism.”
L-au folosit drept exemplu.
Și el a spus: „poftim?
Nimeni nu-mi va spune ceea ce nu pot face...
în viața mea.”
Și asta l-a determinat să înceapă să alerge.
Și din acel moment, a început să facă atletism.
A decis că ceea ce va trebui să facă în viață va fi să se apuce de alergat
și să devină foarte bun la asta.
În câțiva ani a câștigat un renume mondial.
La un moment dat, a avut al cincilea cel mai rapid timp din lume la distanță medie;
nu mai există această probă; 548 de metri.
În 1948, Jocurile Olimpice nu erau încă pregătite să revină
pentru că eram încă afectați, ne reveneam după al doilea război mondial.
În schimb, s-a ținut totuși o Olimpiadă numită Jocurile Olimpice Militare
ce a avut loc pe stadionul lui Hitler.
Așa că a concurat pe stadionul lui Hitler la sfârșitul anilor 1940.
E una dintre cele mai importante amintiri din viața sa.
Dar spun toate astea
pentru că au concurat împotriva Clubului New York Athletic.
În acea perioadă,
la absolvirea facultății,
trebuia ca o organizație sportivă să te accepte în competiție.
Erau deci cluburi sportive.
Clubului New York Athletic,
la momentul respectiv,
accepta numai protestanți albi.
Mai era un club numit Clubul Pioneer
care îi primea pe toți cei care nu erau erau acceptați la New York Athletic,
adică pe negri și pe evrei.
Cam la asta se rezuma.
Cel mai bun prieten al său, Johnny Johnson,
ieșea din penultima linie dreaptă,
probabil la 400 de metri,
intrând în ultima linie dreaptă,
cu un alergător de la Clubul New York Athletic la câțiva pași în spate.
Johnny Johnson l-a auzit pe antrenor spunând: „prinde-l din urmă pe acel…”
Şi l-a auzit.
Ce și-a spus?
A spus: „știi ce, nu-l va prinde din urmă pe acel..."
Asta i-a mărit avantajul la linia de sosire.
Și el spune această poveste fără amărăciune.
Nu a avut niciodată un asemenea ton când a împărtășit aceste povești cu noi.
Le-a privit ca pe o ocazie de a transforma
ceea ce ar putea fi numit astăzi o micro-agresiune
într-un motiv pentru a excela și mai mult decât te-ai aștepta
de la propriile abilități și talente.
Așa că am ținut minte această lecție.
L-am întâlnit pe Carl Sagan când aveam 17 ani.
Mă înscriam la facultate. El era la Cornell.
Fusesem acceptat la Cornell,
dar nu știam la ce facultate voiam să merg,
și biroul de admitere a văzut că eram nehotărât.
Nu știam asta,
îi trimiseseră cererea mea pentru a-i cere părerea.
Eram deja pasionat de univers de la nouă ani.
Și mi-a trimis o scrisoare.
Nici nu știa cine sunt.
Eram un puști de 17 ani din Bronx;
el era profesor de astronomie la Universitatea Cornell.
Și am primit scrisoarea, am deschis-o. Spunea:
"Înțeleg că-ți plac aceleași lucruri ca și mie.
Vrei să vii să vizitezi campusul
pentru a te decide dacă dorești să studiezi la Cornell?"
A fost uau!
Nu făcuse documentarul Cosmos încă.
Atât de bătrân sunt.
Dar el era deja faimos,
așa că am acceptat.
Am luat un autobuz până la Ithaca, New York.
S-a întâlnit cu mine în fața clădirii lui într-o sâmbătă.
M-a invitat în biroul lui. Am văzut laboratoarele.
Acolo, în fața mea, a făcut ceva tare.
S-a întors, fără să se uite măcar,
a luat o carte de pe raft. Era una din cărțile lui.
Mi s-a părut cel mai tare, a fost foarte tare.
Nici nu e nevoie să mă uit, e una din cărțile mele.
Da, bine, poftim!
Și mi-a dat un autograf.
Neil Tyson, viitor astronom, semnat, Karl.
Mai târziu, eram pregătit să mă întorc la New York.
A început să ningă, așa cum se întâmplă adesea în decembrie, în Ithaca,
iar el a spus: „poftim numărul meu de acasă.
Dacă autobuzul nu poate circula din cauza zăpezii,
petrece noaptea cu familia mea și du-te înapoi mâine.”
Mă gândeam, cine sunt eu? De ce? Sunt un nimeni.
Dar eram cineva pentru el.
Și mi-am spus că dacă voi dobândi vreodată măcar o parte din faima lui,
îi voi trata pe studenții mei la fel cum m-a tratat el pe mine.
Cum pot da sens vieții mele pe măsură ce înaintez în viață?
Prima mea întrebare nu a fost, unde găsesc sensul;
ci cum pot crea sensul,
iar asta a început devreme, la începutul adolescenței.
Ți-ai ajutat copiii în acest sens?
Ai găsit o cale de a-i educa cumva
sau de a le transmite asta pentru ca ei să-și pună o întrebare similară
în loc să rătăcească în căutarea lor?
Da. Am o abordare neortodoxă în ceea ce-i privește pe copiii noștri.
Am discutat acest lucru cu soția mea și am vrut să mă asigur
că indiferent de educația primită,
își vor păstra curiozitatea copilăriei până la maturitate.
Să spunem că un copil mic, mergând de-a bușilea,
vine și apucă asta. Pentru ce e?
Nu, nu atinge aia!
Era un experiment ce urma să aibă loc pe care tocmai l-am strivit.
Asta e o cană care are apă în ea, bine?
E fragilă.
Copilul nu știe asta.
Vrea să experimenteze.
Așa că o va apuca, ea va cădea, se va sparge,
apa se va vărsa peste tot.
Era un experiment pe care tocmai l-am împiedicat.
Copiii experimentează mediul înconjurător.
Totul e nou pentru ei.
Am văzut o femeie
mergând cu copilul.
Copilul avea galoși și o pelerină de ploaie.
Se plimbau pe alee
și era o baltă cu noroi mare și atractivă chiar acolo.
Și am spus: "te rog, lasă copilul să sară în baltă.
Știi că vrea să sară în baltă."
Copilul avea vreo trei sau patru ani, știi?
Și ce a făcut mama?
A tras copilul în lături și nu l-a lăsat.
Ăsta era un experiment despre cratere.
Asemenea forțe au creat craterele.
Stropești cu apă; e noroi, e distractiv,
poți observa cauza și efectul unei forțe;
forță descendentă care acționează asupra unui fluid.
S-a dus. Era un crâmpei de curiozitate care în acel moment s-a stins.
Deci, pentru curiozitatea copiilor noștri,
cu condiția să nu-i omoare,
dacă ar însemna că trebuie să muncim mai mult,
aș munci mai mult.
Și sunt destul de sigur că își vor păstra curiozitatea
de-a lungul anilor turbulenți de gimnaziu, până la liceu.
Și ce este un om de știință adult
dacă nu un copil care nu și-a pierdut niciodată curiozitatea?
Astăzi trăim într-o lume foarte dezbinată.
Dar ceea ce e clar e că internetul și rețelele de socializare
le-au permis oamenilor să formeze grupuri.
Ai putea trece prin viață
fără a găsi vreodată o altă persoană care crede că pământul e plat.
Când intri online, îi vezi pe toți;
și au convenții și se întâlnesc,
chiar dacă doar virtual.
Deci, există modalități de a spune de ce ești diferit de alte persoane.
Și nu știu dacă asta e întotdeauna alegerea corectă.
Într-o țară pluralistă, e de dorit să sărbătorim diferențele
în loc să ne dăm peste cap pentru a stabili diferențe
și apoi să susținem că un grup e mai bun decât altul.
Putem stabili o limită
între oamenii care încalcă legea dar nu au putere asupra noastră
și cei care o încalcă și au putere asupra noastră.
Antrenorul care a spus, „prinde-l din urmă…"
nu are putere asupra lui Johnny Johnson
decât dacă i se permite.
Există un citat celebru din Martin Luther King:
„Nu poți fi călărit decât dacă stai aplecat.”
Când eram copil, era folosită foarte des fraza:
„Bețele și pietrele îmi pot rupe oasele, dar cuvintele nu mă vor răni niciodată.”
Recitam asta. Asta ți se spunea când veneai acasă
și spuneai că un bătăuș te-a batjocorit;
"bețele și pietrele îți pot rupe oasele, dar cuvintele nu te vor răni niciodată.”
Și astfel, asta era de fapt o inoculare împotriva discursului de incitare la ură,
împotriva oamenilor răi, a oamenilor josnici.
Reușeam să dezvoltăm un set, un sistem de apărare
împotriva oamenilor neplăcuți.
Și nu am mai auzit această frază de mult timp.
Cred că de-a lungul anilor am ajuns să învățăm ca civilizație
că vorbele pot fi dureroase.
Nu am o problemă legat de asta.
Am ajuns la un nou nivel,
înțelegând rolul stării noastre emoționale
și cum interacționează ea cu lumea din jurul nostru.
Ăsta e un progres în sănătatea mintală.
Însă reversul medaliei
e că astăzi oamenii sunt mai puțin capabili să le facă față
celor din în jurul nostru care, ca și cei de atunci,
îi ponegresc.
Împotriva oamenilor care ne pot agresa pe internet,
spunând lucruri despre noi,
nu știu dacă avem cum să ne apărăm acum
altfel decât să apelăm la un psiholog pentru starea noastră emoțională.
Pot spune, bazându-mă pe ce am învățat în copilărie:
„Nu-mi pasă ce-mi spui." Bine?
Asta dacă nu mă împiedici să-mi ating un obiectiv.
Atunci trebuie să mă orientez cumva.
Dacă e vorba de o persoană rasistă, de o persoană sexistă
sau de o persoană cu vreo prejudecată culturală,
chiar vreau să știu.
Nu vreau să se ascundă.
Vreau să spună tot ce are de spus.
Apoi voi spune, „Bine, ăsta ești, așa gândești.
Deci ce trebuie să fac acum? Pentru că îmi stai în cale.
Sap pe sub tine, te ocolesc, sar peste tine
sau aleg altă direcție pentru a ieși unde trebuie?”
Da, durează mai mult. Necesită mai mult efort,
dar într-un fel e același lucru.
Cred că ar trebui să luăm note cât putem de mari,
dar dacă nu obținem cele mai mari note,
nimeni nu ar trebui să ne judece.
Poate avem alte ambiții
pentru realizarea cărora e irelevantă media de trecere
la care se raportează alte persoane.
Când abordezi un subiect pe care nu îl cunoști bine,
care e metoda ta de a învăța?
Mulțumesc. Bună întrebare.
Citesc lucruri care mă ajută să înțeleg modul în care gândesc ceilalți.
Dacă sunt pedagog, vreau să fiu informat,
pentru că atunci când vorbești cu mine, și pot înțelege ceea ce simți,
îți pot ghida receptorii pentru a învăța.
Nu trebuie să te oblig să fii la nivelul meu.
Nu e corect. Eu sunt pedagogul, nu tu.
Tu ești persoana curioasă.
Așa că te voi întâmpina pe teritoriul tău.
Ceea ce fac pentru public, aproape peste 80%,
are la bază simțul datoriei,
nu ambiția.
Ce îți dă simțul datoriei?
Faptul că pot face ceva.
Iar dacă o pot face mai bine decât alții
și este pentru binele societății,
aș fi iresponsabil dacă nu aș face-o.
Subtitrare și sincronizare Simona Ioniță (Amara.org community)