Quan vaig a festes
la gent no triga gaire
en descobrir
que soc científica i el meu camp d'estudi és el sexe.
I aleshores em fan preguntes.
I aquestes tenen un format molt particular.
Comencen amb la frase
"Un amic m'ha dit"
i acaben amb la frase
"Això és cert?"
I la majoria de vegades
estic contenta de poder contestar aquestes preguntes,
però a vegades he de dir...
"Ho sento,
però no ho sé
perquè no soc aquest tipus de doctora".
No soc metgessa,
soc una biòloga que estudia anatomia comparada.
I la meva feina consisteix en analitzar centenars d'espècies
animals i intentar averiguar com funcionen els seus teixits
i òrgans quan estan funcionant bé,
més que intentar averiguar
la manera d'arreglar les coses quan funcionen malament,
com en el cas de molts de vostès.
I el que faig és cercar semblances i diferències en les
solucions que aquests animals han desenvolupat
per resoldre problemes biològics fonamentals.
Avui estic aquí per defensar
que aquesta investigació no constitueix de cap manera
una feina esotèrica
pròpia d'universitats,
sinó que és una investigació ampla i extensa
a través de diferents tipus de teixits i òrgans
en diferents espècies que poden tenir implicacions
directes per a la salut humana.
I això s'ha demostrat tant en el meu projecte recent
sobre les diferències sexuals del cervell,
com també en la meva feina més madura
sobre l'anatomia i la funció dels penis.
Ara ja saben perquè soc la diversió de les festes.
(Rialles)
Avui us donaré un exemple
extret dels meus estudis sobre el penis
per ensenyar-vos com el coneixement,
fruit de l'estudi d'un òrgan d'un aparell
va ajudar a entendre un altre aparell molt diferent.
Estic segura de què totes les persones d'aquesta sala saben
(jo mateixa ho vaig haver d'explicar la setmana passada al meu fill de 9 anys)
que els penis són estructures
que transfereixen esperma d'un individu a un altre.
I la diapositiva que tinc darrere meu
només és una petita mostra de la diversitat
que presenten en el món animal.
Hi ha una enorme variació anatòmica.
Podem trobar trompes musculars, cames modificades...
com també aquell cilindre de mamífer, inflable i carnós
que ens resulta tan familiar a tots,
o al menys a la meitat de vostès.
(Rialles)
I crec que veim aquesta enorme variació
perquè és una solució molt efectiva
a un problema biològic molt bàsic,
que és alliberar esperma en un lloc
per reunir-se amb ous i formar zigots.
El penis no és realment necessari per a una fecundació interna,
però quan la fecundació interna evoluciona,
els penis sovint segueixen el mateix camí.
I la pregunta que em fan quan començo a parlar sobre això sovint és,
"Què et fa estar interessada en aquest tema?"
I la resposta és esquelets.
Vostès no pensarien que els esquelets i els penis
tenen molt a veure l'un amb l'altre.
I això és perquè nosaltres tenim tendència a pensar en els esquelets
com a sistemes de palanca rígida
que produeixen velocitat o força.
I les meves primeres incursions en la recerca biològica,
com a estudiant, sobre la paleontologia dels dinosaures,
estaven totalment centrades en aquest àmbit.
Però quan vaig anar a l'escola de postgrau per estudiar biomecànica,
el que realment volia era trobar un projecte de tesi
que pogués ampliar el coneixement de la funció de l'esquelet.
Vaig provar un munt de coses diferents.
Moltes d'elles no van anar enlloc.
Però un dia vaig començar a pensar
sobre els penis dels mamífers.
I és realment un tipus estrany d'estructura.
Abans que sigui utilitzat per a la fecundació interna,
el seu comportament mecànic ha de canviar
d'una manera realment dramàtica.
La majoria del temps és un òrgan flexible.
És fàcil de doblegar.
Però abans de què es posi en funcionament
durant la còpula
s'ha de tornar rígid,
ha de ser mal de doblegar.
I a més, ha de funcionar.
Un sistema reproductor que no funciona bé
produeix un individu que no té cap descendència,
i aquest individu és expulsat del patrimoni genètic.
I és així que vaig pensar, "Aquí hi ha un problema
que necessita d'un sistema esquelètic...
no com aquest,
sino com aquest...
perquè, funcionalment,
un esquelet és qualsevol sistema
que suporta teixits i transmet forces.
I ja sabia que animals com aquest cuc de terra,
de fet, la majoria dels animals,
no donen suport als seus teixits
enganxant-los sobre ossos.
En lloc d'això s'assemblen més a globus d'aigua reforçats.
Fan servir un esquelet que anomenem un esquelet hidrostàtic.
I un esquelet hidrostàtic
utilitza dos elements.
El suport de l'esquelet prové d'una interacció
entre un fluid pressuritzat
i la paret del teixit que el recobreix
que es troba en tensió i reforçat amb proteïnes fibroses.
I la interacció és crucial.
Sense els dos elements no hi ha suport.
Si tens un fluid
sense cap paret que l'envolti
i mantingui la pressió,
tens una bassa.
I si només tens la paret
sense cap fluid dins d'ella per posar la paret en tensió,
tens un drap una mica humit.
Quan ens fixem en un penis en secció transversal,
hi ha un munt de les senyals d'identitat
d'un esquelet hidrostàtic.
Té un espai central
de teixit esponjós erèctil
que s'omple amb líquid - sang en aquest cas-
envoltat per una paret de teixit
ric en proteïnes estructurals rígides anomenades col·lagen.
Però en el moment que vaig començar aquest projecte,
la millor explicació que vaig trobar per a l'erecció del penis
va ser que la paret envoltava aquests teixits esponjosos
i els teixits esponjosos s'omplien de sang
i la pressió pujava i voila! Es posava en erecció.
I això m'explicava l'expansió...
Té sentit: Amb més fluid, tens teixits que s'expandeixen...
però en realitat no explica l'erecció.
Perquè no hi ha cap mecanisme en aquesta explicació
per convertir aquesta estructura en mala de doblegar.
I ningú havia estudiat detingudament el teixit de la paret.
Així que vaig pensar que el teixit de la paret és important en els esquelets.
Ha de formar part de l'explicació.
I aquest va ser el punt
en el qual el meu assessor de postgrau va dir,
"Vaja!"! Aferra-t'hi. Envant."
Perquè després de sis mesos parlant d'això,
crec que finalment es va imaginar
que jo realment em prenia seriosament el tema del penis.
(Rialles)
Així, em va fer seure i em va advertir.
Qualque cosa com, "Vés amb compte cap on aniràs.
No estic segur a on arribarà aquest projecte".
Ell tenia por que jo caminés cap a una trampa.
Jo havia triat una qüestió socialment delicada
amb una resposta que va trobar
que podria no ser particularment interessant.
I això era perquè
tots els esquelets hidrostàtics
que hem trobat a la natura fins ara
tenien els mateixos elements bàsics.
Tenien el fluid central,
la paret circumdant,
i les fibres de reforç a la paret
alineades en hèlixs encreuades
al voltant de l'eix de l'esquelet.
La imatge darrere de mi
mostra un tros de teixit
en un d'aquests esquelets d'hèlixs encreuades
tallat de manera que estau mirant la superfície de la paret.
La fletxa mostra l'eix longitudinal.
I podeu veure dues capes de fibres,
una en blau i una en groc,
disposades d'esquerra a dreta i de dreta a esquerra.
I si no estiguéssim mirant només una petita
secció de fibres, aquestes fibres formarien hèlixs
al voltant de l'eix de l'esquelet
una cosa així com una trampa de dits xinesa
on introdueixes els dits i es queden enganxats.
I aquests esquelets tenen un rang particular de comportaments,
que vaig a demostrar en aquest video.
És un model d'esquelet
que vaig fer amb un tros de tela
que vaig embolicar al voltant d'un globus inflat.
La tela està tallada en biaix
Així que podeu veure que les fibres s'encreuen en hèlixs,
i aquestes fibres poden reorientar-se segons els moviments de l'esquelet,
el que significa que l'esquelet és flexible.
S'allarga, s'escurça i es doblega molt fàcilment
en resposta a les forces internes o externes.
Aleshores la pregunta del meu tutor va ser
I si la paret del teixit del penis
és la mateixa que qualsevol altre esquelet hidrostàtic?
Què aportaràs?
Quina nova cosa nova has descobert que pugui contribuir
als nostres coneixements de Biologia?
Aleshores vaig pensar, " Aquesta és una bona pregunta."
Així que em vaig passar molt, molt de temps pensant sobre
aquella pregunta, i hi havia una cosa que no em podia treure
del cap: Quan estan en funcionament,
els penis no es remenen.
(Rialles)
Així que havia d'estar passant quelcom interessant.
Per tant vaig seguir envant, vaig recollir teixit de la paret,
el vaig preparar com si estigués en erecció,
el vaig tallar i el vaig posar en làmines
i després el posava en el microscopi i l'observava,
esperant veure algun tipus d' hèlixs encreuades de colagen
Però en canvi vaig veure això.
Hi ha una capa exterior i una capa interior.
La fletxa us mostra l'eix de l'esquelet.
Això em va sorprendre molt.
Tothom a qui ho mostrava
es va quedar sorprès.
Per què tothom estava sorprès per allò?
Doncs perquè sabíem que teòricament
hi havia una altra manera
d'ordenar les fibres en un esquelet hidrostàtic,
i era amb les fibres a 0 graus
i a 90 graus al llarg de l'eix de l'estructura.
El cas és que ningú mai ho havia vist abans en la naturalesa.
I ara ho estàvem observant.
Aquelles fibres en aquella orientació particular
donen a l'esquelet un comportament molt, molt diferent.
Vaig a mostrar-vos un model
fet exactament amb els mateixos materials.
Així, estarà fet de la mateixa tela de cotó,
el mateix globus i la mateixa pressió interna.
Però la única diferència
és que les fibres estan disposades de manera diferent.
I veureu que, a diferència del model helicoïdal creuat,
aquest model resisteix l'extensió i la contracció
i resisteix la flexió.
El que ens diu això
és que els teixits de paret estan fent molt més
que només cobrir els teixits vasculars.
Són una part integral de l'esquelet penià.
Si la paret al voltant del teixit erèctil no hi fos,
Si no estigués reforçat d'aquesta manera,
la forma podria canviar,
però el penis inflat no es resistiria a la flexió,
i l'erecció simplement no funcionaria.
És una observació amb evidents aplicacions mèdiques
en els éssers humans,
però crec que també és rellevant en un sentit ample,
per al disseny de pròtesis, de robots suaus,
Bàsicament qualsevol cosa
on els canvis de forma i rigidesa són importants.
Així que, en resum:
Fa vint anys,
Vaig tenir un tutor que em va dir,
quan vaig anar a la Universitat i li vaig dir,
"Jo estic molt interessada en anatomia"
em va contestar "L'anatomia és una ciència morta."
No podia estar més equivocat.
Realment crec que encara tenim molt a aprendre
sobre l' estructura i funció normal dels nostres cossos.
No només sobre la seva genètica i biologia molecular,
sino aquí dalt, al final de l'escala.
Tenim límits en el nostre temps.
Sovint ens centrem en una malaltia,
un model, un problema,
però la meva experiència suggereix
que hem de dedicar el temps
a aplicar les idees àmpliament entre diferents sistemes
i veure on ens porta això.
Després de tot, si les idees sobre els esquelets dels invertebrats
ens poden donar idees
sobre els aparells reproductors dels mamífers,
podria haver-hi un munt d'altres connexions inexplorades i productives
a l'aguait, esperant ser trobades.
Gràcies.
(Aplaudiments)