E ușor să fii captivat de lumea din afară.
E un loc fascinant.
Îi este binemeritată această atenție.
Dar ce ar fi dacă am inversa atenția și am privi în interiorul nostru?
Ce am găsi?
Studiez drogurile psihedelice
și fac asta deoarece,
exceptând destinul,
deoarece cred că sunt speciale.
Motivul pentru care cred că sunt speciale,
este fiindcă cred că au abilitatea unică
de a ne revela adâncimea propriilor minți.
Visele și poate alte câteva stări
ne pot da ponturi cu privire la ce se află dincolo de conștiința normală,
dar psihedelicele, cred, sunt imbatabile în abilitatea lor de a face asta.
Mulți dintre voi știți deja cuvântul „psihedelic”,
dar mă îndoiesc că la fel de mulți știți originea și definiția lui.
Așadar, psihedelic a fost un cuvânt patentat în anii '50
de psihiatrul britanic Humphry Osmond,
cu privire la această clasă de droguri pe care o studiez
și care combină două cuvinte grecești, „psyche” și „delos”,
care puse împreună
înseamnă „a face mintea să se manifeste” sau „a descoperi sufletul”.
În toată viața mea adultă am fost fascinat de psihologie,
dar m-a obsedat mereu o întrebare
și anume, de ce nu poate demonstra existența inconștientului?
Oare fiindcă nu există?
Ori, deoarece e foarte greu de observat?
Am ajuns să cred cu tărie în ultima întrebare,
dar atunci întrebarea cheie este
cum o putem face mai ușor de observat?
Freud ne-a spus despre vise,
cum ele sunt o fereastră în inconștient, o „cale regală”.
Dar problema este că visele au loc când dormim,
apoi când ne trezim,
rămânem doar cu această vagă amintire a ceea ce am experimentat cu adevărat.
Așadar, când studiam pentru masterat,
m-am întrebat dacă există un drog
care poate ușura accesul la mintea inconștientă.
Am făcut o scurtă căutare la bibliotecă și am dat peste această carte:
„Tărâmurile Inconștientului Uman: Observații din Cercetările LSD”,
scrisă de psihiatrul ceh, Stanislav Grof, în anul 1975.
Am luat repede această carte din bibliotecă;
am adus-o la mine în cameră;
am deschis-o și am citit:
„Multe din fenomenele din aceste ședințe de LSD
pot fi înțelese în termeni psihologici și psihoanalitici;
aveau o structură, nu foarte diferită de cea a viselor.
Freud a zis odată de vise
că sunt o cale regală către o cunoaștere a minții inconștiente,
dar într-o mai mare măsură,
pare să fie adevărat și pentru experiența LSD.”
În final: „Capacitatea drogurilor psihedelice
de a exterioriza fenomene care altfel sunt invizibile
și de a le transforma în subiectele unor investigații științifice,
le dă acestor substanțe
un potențial unic ca instrumente de cercetare în explorarea minții umane.
Nu pare nepotrivit sau o exagerare
compararea potențialului lor masiv în psihiatrie” - și în psihologie -
„cu cel al microscopului în medicină sau al telescopului în astronomie.”
Vă dați seama că după ce am citit aceste lucruri,
am fost impulsionat cu un puternic simțământ de scop și de direcție.
I-am scris profesorului David Nutt, pe atunci la Universitatea Bristol,
și i-am spus că vreau să studiez creierul sub influența LSD
și să văd dacă arată ca atunci când creierul visează.
Oricum, David a fost amabil să-mi îngăduie să mă alătur echipei sale
și patru ani mai târziu, mi-am luat doctoratul cu el.
Apoi, la scurtă vreme
am fost norocos să încep o cercetare interesantă în imagistica creierului
sub droguri psihedelice.
Prima dată cu psilocibina, care este ingredientul activ din ciupercile magice,
și de curând cu LSD.
E greu să le explic oamenilor
cum se comportă creierul sub drogurile psihedelice
și e și mai greu să fac asta în 18 minute.
În loc de a face asta,
vă voi arăta câteva poze și vă voi da câteva analogii ca temă de gândire.
Aici sunt căile de comunicare din creier.
Fiecare linie e o cale de comunicare
dintre două regiuni din creier.
Știu că e greu de crezut,
dar sunt la fel de multe linii, sau căi, în aceste două cercuri,
dar arată foarte diferit, nu?
Concret, ceea ce vedem în stânga este creierul normal,
unde comunicare este limitată
în creier la anumite comunități sau găști.
Deci, de exemplu,
regiunile vizuale vorbesc cu alte regiuni vizuale;
asta se întâmplă de obicei.
Apoi, în dreapta e creierul psihedelic;
sunt foarte puține astfel de găști
și e mai degrabă o conversație liberă, deschisă,
ce are loc în creier.
O altă metodă utilă de a înțelege efectul psihedelicelor asupra creierului
e să te gândești cum e să fii copil:
experimentând totul ca nou;
te simți labil emoțional -
acum plângi, acum râzi;
ai o imaginație bogată și activă;
ești fascinat de înfățișarea lui Iggle Piggle sau a Makka Pakka.
Nu e o coincidență, așadar,
dacă privim dezvoltarea creierului când trecem de la copilărie la maturitate
și comparăm asta cu modul în care creierul se schimbă sub un psihedelic,
ceea ce vezi sunt opoziții oglindă.
În loc ca creierul să devină mai sofisticat, pe măsură ce ne maturizăm,
mai rafinat,
dar și mai limitat,
ai un creier care e mai liber și mai simplu în funcționarea sa.
Al treilea mod util de a înțelege efectul psihedelicelor asupra creierului
e să te gândești la starea din vis.
Aici vedem efectele LSD-ului asupra creierului
și constatăm că o mare parte din creier
contribuie la experiența vizuală sub LSD, decât o face în mod obișnuit.
Acest efect este strâns legat
de viziunile ca din vis, pe care le-au raportat oamenii sub LSD
când țineau ochii închiși.
Deci, ne putem gândi la ambele stări, cea de vis și cea psihedelică
ca fiind condiții în care creierul devine descătușat sau dezlegat
pentru informațiile senzoriale.
Și în această stare,
poate opera într-un mod mai anarhic, are un fel de mână liberă,
evocând imagini din adâncul minții și al creierului
și nu se mai bazează pe informația senzorială ce vine la creier.
Poate că cel mai important lucru
descoperit în cercetarea noastră cu psihedelicele
nu este cunoașterea funcționării lor în creier,
ci ideea modului în care pot fi utile
sau cum pot fi aplicate.
Așadar, recent am terminat
prima fază a primului pas de testare clinică,
de considerare a psilocibinei, ciupercilor magice, ca tratament al depresiei majore.
Trebuie să vă fac conștienți
de magnitudinea problemei depresiei;
chiar nu e ceva ce ar trebui să fie ascuns sub preș,
deși, din păcate, adeseori este.
Este principala cauză de dizabilitate la nivel mondial.
Afectează în jur de 350 de milioane de oameni.
Pentru a înțelege mai bine,
înseamnă mai mult decât întreaga populație a Statelor Unite.
Și dacă te gândești la aspectul financiar, e foarte scumpă.
Este cea mai scumpă tulburare mintală din Europa
și doar S.U.A. plătește anual 200 de miliarde de dolari.
Cam atât este PIB-ul Irlandei.
Și depresia este o tulburare insidioasă;
este adesea evidențiată prin lipsa a ceva.
Poate fi absența plăcerii sau în general a stării de spirit pozitive,
sau ar putea fi absența omului însuși;
pur și simplu nu se dă jos din pat dimineața pentru a merge la muncă.
Depresia este cauza principală a lipsei de la locul de muncă.
Dar depresia poate fi mai extremă încă de la început
și adeseori, în mod tragic, e prea târziu.
În jur de 15% din pacienții cu depresie majoră se vor sinucide
și este o statistică înfricoșătoare acum când sinuciderea a devenit principala
cauză a morții pentru bărbații adulți sub 45 de ani din Anglia.
Deci, ce poate fi făcut?
Cât de eficace sunt tratamentele actuale?
Ei bine, vestea bună e că nu sunt ineficace.
Acest tabel arată efectul relativ
al diverselor tratamente împotriva depresiei.
Pentru a vă face o idee,
în mod obișnuit un efect de 0.8 -
unde este linia - e considerat ca fiind mare.
Puteți vedea
că medicamentele antidepresive, psihoterapia și placebo,
toate au un efect mare în depresie.
Chiar și așa, în jur de 50% din pacienți
nu răspund la antidepresivele pe care le prescrie doctorul lor
și 20% din ei nu răspund la niciun fel de tratament.
Și tocmai aceste cazuri particulare rezistente la tratamente
sunt incluse în cadrul cercetării noastre.
Înainte să vă spun rezultatele noastre,
cred că este important să vă menționez
în mod special acelora dintre voi care nu cunoașteți efectele psihedelicelor,
că o experiență cu unul din aceste droguri
poate fi printre cele mai profunde din întreaga voastră viață.
Dovezile sugerează că în termeni de însemnătate,
poate fi sus, pe aceeași poziție cu aproape orice:
cu moartea,
îndrăgostirea
sau nașterea.
Ideea e că acestea nu sunt droguri ce le iei la petrecere;
sunt substanțe extrem de puternice și trebuie privite cu respect,
așa cum au fost privite de anumite culturi vreme de sute, poate chiar mii de ani.
E important să menționez că atunci când le-am dat psilocibină pacienților noștri,
am făcut-o legal și etic
și nu le spunem
să dea o mână de ciuperci magice pe gât și să spere la ce e mai bun.
Îi pregătim minuțios pentru experiențele lor.
Sunt supravegheați de o echipă de terapeuți profesioniști.
Au două sesiuni cu psilocibina;
sunt atent supravegheați
și terapeuții îi ajută apoi să înțeleagă ce s-a întâmplat.
Astfel, aici putem vedea magnitudinea efectului actual
pe care l-am văzut cu psilocibina.
Psilocibina este în albastru
și poți vedea rezultatele după două săptămâni de tratament
și trei luni după tratament.
Trebuie să vă previn că e totul recent;
am avut 12 pacienți în studiu din această fază,
acum, de fapt, avem mai multe rezultate și efectele arată și mai bine.
Chiar și așa, au fost câteva sute în celelalte studii.
Toți pacienții noștri au știut că vor primi psilocibină,
iar celelalte studii au avut un element de control placebo -
pe viitor și noi vom face asta.
Chiar și cu aceste limitări,
poți vedea că magnitudinea efectului pe care l-am văzut până acum
este destul de major,
chiar și după trei luni după tratament,
când nu au primit niciun tratament din partea noastră în acel timp.
Amintiți-vă că pacienții noștri aveau depresie rezistentă la tratament;
mulți din pacienți ne-au zis
că au avut depresie întreaga lor viață adultă.
Media duratei de boală în acest studiu era de 18 ani,
toți au arătat o diminuare a simptomelor depresive
cel puțin trei săptămâni după tratament.
Două treimi, 67%, au intrat în remisiune la o săptămână după tratament.
Remisiune înseamnă că nu mai sunt depresivi.
Și 42% și-au menținut această stare fără depresie
la trei luni după tratament.
Pentru a conchide, vă voi citi un scurt studiu de caz,
scris de unul dintre pacienții studiului nostru.
Este bărbat, 52 de ani,
are o istorie lungă de depresie,
o depresie severă ce a început când avea vreo 20 de ani.
A încercat diverse medicamente,
niciunul nu a avut efect asupra lui,
inclusiv psihoterapia.
Despre starea sa de spirit înainte să înceapă tratamentul, el spune:
„De zeci de ani, m-am luptat cu depresia.
Oribilul sentiment că tu nu contezi, că nu poți face nicio diferență,
că toată lumea are o viață mai bună.
Simpla inutilitate a tot ce este, nu puteam să mă bucur de nimic.”
Spunea următoarele despre experiență:
„Nu există cuvinte să o descriu,
dar pot spune că obișnuita gândire negativă despre mine
a dispărut complet.
A fost înlocuită de un simțământ de haos frumos,
un peisaj de o frumusețe și cu culori nemaiîntâlnite.
Am început să văd că toate grijile mele legate de traiul zilnic erau irelevante,
erau rezultatul unei spirale negative.
Am mai simțit că învățam fără să fiu învățat;
că îmi era hrănită intuiția.
Mi-au revenit sentimente trecătoare din trecutul meu,
la fel și amintiri,
ambele păreau de mult uitate.”
Apoi despre rezultat;
acestea au fost scrise la câteva săptămâni după finalizarea studiul.
Spune: „Chiar dacă e la început, rezultatele sunt uimitoare.
De mult nu m-am mai simțit atât de sigur și de calm.
Și viziunea mi s-a schimbat semnificativ.
Sunt mai conștient că e inutil să mă învălui continuu în negativitate.
Mă simt de parcă aș fi văzut lucrurile mult mai clar.
O altă consecință a acestui fapt e că simt că mi s-a dat o a doua șansă,
ca un supraviețuitor.
Acum pot să mă bucur de tot, ca înainte,
fără cinism, fără opresiune.
În definitiv, mă simt cum mă simțeam înainte de depresie.”
Dacă sunteți curioși cum se simte acest pacient pe termen lung,
am adunat rezultatele sale după șase luni;
sunt fericit să vă spun că se află încă în remisiune.
Puteți vedea rezultatele sale în albastru.
Sigur că am ales un exemplu foarte bun
și puteți vedea pe tabel că alți pacienți,
după trei luni de la tratament,
arată ceva semne de recidivă.
Este o oportunitate importantă să spun că nu este un leac magic;
nu este pilula magică ce îi va ajuta pe toți;
mai este mult de lucru
pentru a învăța cum să calibrăm acest tratament și să îi testăm eficacitatea.
Sper că ați prins ideea din cazul prezentat
și vă pot spune după multe cazuri asistate,
că atunci când este făcut corect -
cu un nivel corect de pregătire,
efectele drogurilor bune conlucrează,
cu terapie bună -
ridică vălul de pe minte și exorcizează ce se află în adânc,
poate funcționa ca o minune.
Vă mulțumesc frumos!
(Aplauze)