Mislim kako smo svi svjesni
kako je današnji svijet pun problema.
Stalno slušamo o njima
jučer i danas i već desetljećima svakoga dana.
To su ozbiljni, veliki problemi koji nas pritišću.
Loša ishrana, pristup vodi,
klimatske promjene, odšumljavanje,
nedostatak vještina, nesigurnost, nestašica hrane,
loše zdravstveno osiguranje, onečišćenje.
Samo problem za problemom,
i mislim kako je ono što ovaj period razlikuje
od bilo kojeg drugog perioda kojeg se mogu sjetiti tijekom svog kratkog vijeka
na Zemlji, jest svjesnost o ovim problemima.
Svi smo ih jako svjesni.
Zašto onda imamo toliko poteškoća
u rješavanju tih problema?
To je pitanje s kojim se borim,
gledano iz moje, bitno drugačije perspektive.
Ja nisam netko tko se zamara društvenim problemima.
Ja sam čovjek koji radi s privredom,
koji pomaže poduzećima da zarade.
Bože sačuvaj.
Dakle zašto se onda toliko mučimo
s tim društvenim problemima,
i postoji li u toj borbi uloga za poduzeća,
i ako postoji, koja je to uloga?
Kako bismo se pozabavili ovim pitanjem,
moramo se vratiti korak unazad i razmisliti o tome
kako smo shvatili i doživjeli
i probleme i rješenja
tih veliki društvenih izazova s kojima se suočavamo.
Vjerujem da su mnogi gledali na poslovni svijet
kao na problem, ili u najmanju ruku kao jedan od problema,
među mnogim društvenim izazovima s kojima se suočavamo.
Razmislite o industriji brze hrane,
industriji lijekova, bankarskoj industriji.
Znate, ovo je najniža točka
poštivanja poslovnog svijeta.
Na njega se ne gleda kao na rješenje.
Na njega većina ljudi gleda kao na problem.
I s punim pravom, u mnogim slučajevima.
Puno je loših igrača na tržištu
koji su radili pogrešne stvari,
koji su probleme učinili još gorim.
Tako da je ovakvo viđenje stvari možda i opravdano.
A što vidimo kao rješenje
ovih društvenih problema,
tih brojnih problema s kojima se suočavamo u društvu?
Pa, rješenja smo uglavnom vidjeli
u vidu neprofitnih organizacija,
u vidu vladinih organizacija,
u vidu filantropije.
I zaista, ono što je obilježilo jedinstvene organizacijske entitete
ovog doba jest nevjerojatan rast neprofitnih organizacija
i društvenih organizacija.
To je jedinstveno, nove organizacijske forme
koje su sazrele pred našim očima.
Ogromne inovacije, ogromna energija,
ogroman talent koji je sada mobiliziran
kroz ovakve strukture
kako bi se pokušao nositi s ovim problemima.
I mnogi od nas su duboko uključeni u sve to.
Ja sam profesor na poslovnoj školi,
ali do sada sam osnovao, mislim, četiri neprofitne organizacije.
Kada god bih se zainteresirao i postao svjestan
nekog društvenog problema, to je ono što sam učinio.
Pokrenuo neprofitnu organizaciju.
To je bio način koji smo osmislili kako bismo se nosili
s tim problemima.
Čak je i profesor poslovne škole razmišljao na taj način.
Ali u ovom trenutku mislim
da se dovoljno dugo bavimo time.
Svjesni smo tih problema desetljećima.
Imamo desetljeća iskustva
s našim neprofitnim i vladinim organizacijama,
a stvarnost je nezgrapna.
Ta nezgrapna stvarnost je da
ne napredujemo dovoljno brzo.
Ne pobjeđujemo.
Ti problemi i dalje djeluju vrlo zastrašujuće
i jako tvrdoglavo,
a sva rješenja koja postižemo
su relativno beznačajna.
Mi napredujemo, ali inkrementalno.
Koji je ključni problem koji nam smeta
u rješavanju ovih društvenih problema?
Ako uklonimo svu složenost,
imamo problem dosega.
Ne možemo dosegnuti.
Možemo napredovati. Možemo pokazati koristi.
Možemo pokazati rezultate. Možemo unaprijediti stvari.
Mi pomažemo. Mi radimo bolje. Mi radimo dobro.
Ali nemamo doseg.
Nismo u stanju dovoljno snažno utjecati na ove probleme.
A zašto je tako?
Zato jer nemamo resurse.
I to je sada stvarno jasno.
I jasnije je sada nego što je bilo desetljećima unazad.
Jednostavno nemamo dovoljno novca
kako bismo se borili s bilo kojim od tih problema
koristeći sadašnji model.
Nema dovoljno poreznih prihoda,
nema dovoljno filantropskih donacija,
kako bismo se nosili s tim problemima na način kako to radimo sada.
Moramo se suočiti s tom realnošću.
A oskudnost resursa
za rješavanje ovih problema samo raste,
posebno u naprednom svijetu danas,
sa svim fiskalnim problemima s kojima smo suočeni.
Dakle, fundamentalno problem je u sredstvima,
a gdje su resursi u društvu?
Kako se ti resursi zapravo stvaraju,
sredstva potrebna kako bismo se nosili
sa svim tim društvenim izazovima?
Mislim da je ovdje odgovor prilično jasan:
ona su u poslovnom svijetu.
U stvari svo bogatstvo se kreira u privredi.
Poslovni svijet stvara bogatstvo
kada odgovara na potrebe stvarajući profit.
Tako se stvara svo bogatstvo.
Zarada na zadovoljavanju potreba
vodi porezima
a to vodi ka prihodima
što vodi dobrovoljnim donacijama.
Od tuda dolaze svi izvori sredstava.
Samo privreda može stvoriti resurse.
Druge institucije ih mogu upotrijebiti
kako bi odradile nešto važno,
ali ih samo privreda može stvoriti.
A poduzeća ih stvaraju
kada su sposobna profitirati od zadovoljavanja potreba.
Izvori sredstava se u velikoj mjeri
generiraju od poduzeća.
Onda je pitanje: kako to možemo iskoristiti?
Kako to iskoristiti?
Poslovni svijet stvara te resurse
kada zarađuje.
Taj profit je ona mala razlika
između cijene i troškova proizvodnje
nekog rješenja koje je poduzeće smislilo
kako bi rješilo neki problem.
Ali u profitu je magičnost.
Zašto? Zato što nam taj profit omogućava da nam rješenje
koje smo osmislili
bude dostižno zauvijek.
Jer ako možemo stvoriti profit,
možemo to napraviti 10, 100, milijun
100 milijuna, milijardu puta.
Rješenje postaje samo-održivo.
To je ono što poduzeća rade,
kada stvaraju profit.
Na koji je način ovo povezano
s društvenim problemima?
Pa jedan način promišljanja je da uzmemo taj profit
i usmjerimo ga ka društvenim problemima.
Poduzeća bi trebala dati više.
Poduzeća bi trebala biti odgovornija.
I to je put kojim idemo
u poslovnom svijetu.
Ali opet, taj put kojim se krećemo
ne vodi nas tamo gdje trebamo otići.
Započeo sam kao profesor poslovne strategije,
i dalje sam profesor poslovne strategije.
Ponosan sam na to.
Ali sam se tijekom godina,
sve više bavio društvenim pitanjima.
Radio sam na problemima zdravstva, okoliša,
ekonomskog razvoja, smanjenja siromaštva,
i što sam više radio na društvenom polju,
počeo sam shvaćati nešto
što je imalo dubok utjecaj na mene
i na moj cijeli život, na neki način.
Konvencionalna mudrost u ekonomiji
i poslovnoj ekonomiji, kroz povijest,
zasnivala se na shvaćanju kako postoji razmjena
između društvene i ekonomske izvedbe.
Konvencionalna mudrost je
da poduzeća stvaraju profit
stvarajući društvene probleme.
Klasičan primjer je zagađenje.
Ako poduzeće zagađuje, ono zarađuje više
nego kada bi pokušala smanjiti zagađenje.
Smanjenje zagađenja je skupo,
i zato poduzeća ne žele to raditi.
Profitabilno je imati nesigurnu radnu okolinu.
Preskupo je imati sigurnu radnu okolinu,
pa poduzeća zarade više
ako nemaju sigurnu radnu okolinu.
To je konvencionalna mudrost.
I mnoga poduzeća su se uklopila u taj kalup.
Opirala su se poboljšanju zaštite životne sredine.
Opirala su se poboljšanju uvjeta za rad.
Takvo razmišljanje je dovelo, mislim,
do većine ponašajnih obrazaca
koje kritiziramo u poslovnom svijetu,
koje ja kritiziram u poslovnom svijetu.
Ali što sam se više upuštao u sva ta društvena pitanja,
jedno za drugim,
i što sam ih više pokušavao rješiti,
osobno, u nekoliko slučajeva,
kroz neprofitne organizacije u koje sam bio uključen,
sve sam više shvaćao kako je stvarna situacija
suprotna.
Poduzeća ne profitiraju
od izazivanja duštvenih problema,
bar ne u nekom fundamentalnom smislu.
To je prilično pojednostavljen pogled.
Što dublje ulazimo u te probleme
sve više počinjemo shvaćati
kako poduzeća zapravo zarađuju
rješavajući društvene probleme.
Od tuda dolazi stvaran profit.
Uzmimo onečišćenja.
Danas smo naučili kako
smanjenje zagađenja i emisije plinova
generira profit.
Štedi novac.
Čini poslovni svijet produktivnijim i učinkovitijim.
Ne troši bespotrebno resurse.
A sigurnije radno okruženje,
i izbjegavanje nezgoda,
čini poduzeća profitabilnijima,
jer predstavljaju znak dobrih procesa.
Nezgode su skupe i koštaju.
Gledajući problem po problem počinjemo shvaćati
kako zapravo nema razmjene
između društvenog napretka
i ekonomske učinkovitosti
u nekom bazičnom smislu.
Još jedan problem je zdravstvo.
Ono što smo otkrili jest
da je zdravlje radnika zapravo
ono što bi poduzeća trebala cijeniti,
jer zdravlje omogućava tim radnicima
da budu produktivniji i dolaze na posao
a ne da su odsutni.
Dublji rad, novi posao, novo razmišljanje
o odnosu privrede i društvenih problema
zapravo pokazuje kako postoji bitna
duboka sinergija,
pogotovo ako ne razmišljate jako kratkoročno.
Razmišljajući kratkoročno ponekad možete
prevariti sami sebe i pomisliti
kako postoje upravo suprotni ciljevi,
ali dugoročno, na kraju shvaćamo, promatrajući
različita polja kako to jednostavno nije istina.
Pa kako onda iskoristiti
moć privrede
kako bismo se pozabavili bitnim problemima
s kojima smo suočeni?
Zamislite da možemo to napraviti, jer kad bismo to mogli
imali bismo doseg.
Mogli bismo iskoristiti ovaj ogromni izvor resursa
i organizacijsku sposobnost.
I znate što? To se konačno i događa
djelom zbog ljudi poput vas
koji su ukazivali na ove probleme
godinu za godinom i desetljeće za desetljećem.
Sada vidimo kako organizacije poput Dow Chemical-a
vode revoluciju protiv polinezasićenih masti
i zasićenih masti kroz inovativne nove proizvode.
Ovo je primjer poduzeća Jain Irrigation.
To je poduzeće koje je sustav navodnjavanja 'kap po kap'
približilo tisućama i milijunima poljoprivrednika,
značajno smanjujući uporabu vode.
Vidimo organizacije poput brazilske šumarske kompanije Fibria
koja je osmislila način
da izbjegne krčenje starih šuma
i koristeći eukaliptus dobije mnogo veći prinos
celuloze po hektaru
i proizvodi bitno više papira nego što se proizvede
sječom starih stabala.
Vidite i kompanije kao što je Cisco,
koji je do sada podučio 4 milijuna ljudi informatičkim vještinama,
kako su zaista odgovorni,
ali ujedno proširuju poslovnu priliku
kroz diseminaciju IT tehnologije
i samim time im raste poslovni model.
Poduzeća danas imaju jedinstvenu priliku
da se bave i utječu na ove društvene probleme,
i ta prilika
je najveća poslovna prilika
koju vidimo u poslovnom svijetu.
I pitanje je, kako možemo navesti poduzeća
da razmisle o stvaranju te zajedničke vrijednosti?
Ovo ja nazivam zajedničkom vrijednošću:
baviti se društvenim problemom po poslovnom modelu.
To je zajednička vrijednost.
Zajednička vrijednost je kapitalizam
ali uzvišeniji vid kapitalizma.
To je kapitalizam kakav bi u stvari trebao biti,
prepoznavnje važnih potreba,
a ne inkrementalno natjecanje za
trivijalne razlike u karakteristikama proizvoda
i tržišni udio.
Zajednička vrijednost je ono kada možete istovremeno stvoriti društvenu
i ekonomsku vrijednost.
Pronalaženje takvih prilika
će osloboditi najveću mogućnost koju imamo
da se zapravo bavimo tim društvenim problemima,
jer ćemo imati doseg.
Zajedničkoj vrijednosti možemo pristupiti na više razina.
Ona je stvarna. Ona se događa.
Ali, kako bi ovo rješenje proradilo,
moramo promijeniti način na koji poduzeća vide same sebe,
a to se, na sreću, već događa.
Poduzeća su uhvaćena u zamku uvriježene mudrosti
da ne trebaju brinuti o društvenim problemima,
da je to nešto nebitno
čime se bavi netko drugi.
Sada možemo vidjeti kako poduzeća
prihvaćaju tu ideju.
Ali moramo biti svjesni toga da poduzeća
neće to raditi toliko djelotvorno
kao neprofitne i javne organizacije
u partnerstvu s poduzećima.
Nove neprofitne organizacije koje zaista rade posao
su one koje su stupile u takva partnerstva,
one koje su našle načine da surađuju.
Vlade koje najviše napreduju
su one koje su pronašle načine
za osiguranje zajedničke vrijednosti u privredi,
umjesto da se na njih gleda kao na jedinog igrača
koji mora djelovati.
A javne organizacije imaju jako puno načina putem kojih mogu utjecati
na spremnost i sposobnost kompanija
da se natječu na ovaj način.
Mislim da možemo postići da se poslovni svijet vidi na drugačiji način,
i ako možemo potaknuti druge da gledaju na poduzeća na drugačiji način,
možemo promijeniti svijet.
Znam to. Ja to vidim.
Ja to osjećam.
Mladi ljudi, mislim,
moji studenti poslovne škole Harvard, to shvaćaju.
Ako se možemo uzdići iznad te podjele,
te nelagode, te tenzije,
tog osećaja da u biti
ne surađujemo ovdje
u rješavanju tih društvenih problema,
tada možemo to savladati,
i možemo konačno, mislim,
imati rješenje.
Hvala vam.
(Pljesak)