(Оплески) Доброго дня!
(Музика)
Це відео, яке називається "Khaitarma Round The World",
минулого року зняли мої ровесники - кримські татари,
які мешкають у різних країнах світу.
Розділені кордонами, часовими поясами, розділені кілометрами, вони об'єдналися
у цьому відео, у нашому народному танці, який називається хайтарма.
Якщо ви дивилися фільм "Хайтарма", то ви знаєте, що назва цього танцю
перекладається як "повертатися, рухатися".
Це танець, який символізує колообіг життя з усіма його радощами, сумнівами, печалями.
І насправді хайтарма - це не лише народний танець.
І це відео, яке ми зняли минулого року, коли сталися відомі події,
воно символізує все, що відбувалося з моїм народом в останні 70 років.
І ми дуже добре знаємо, що таке повертатися.
Тому що колись, 70 років тому, наших бабусь і дідусів виселили з Криму.
Примусово. А через 50 років мої батьки повернулися
через своє бажання жити на своїй Батьківщині.
На жаль, через 20 років історія повторюється, і тепер вже моє покоління
ось так розкидане по світу.
Я сама не можу потрапити до Криму.
І сьогодні я хочу вам розказати цю історію свого народу
через історію своєї родини, через історії людей, яких я особисто вважаю героями.
Це картина, яка символізує депортацію кримських татар.
Ви, напевне, з підручників історії знаєте, що 18 травня усіх представників
кримськотатарського народу посадили до потягів товарних і вивезли до Сибіру
і до Середньої Азії, нібито через колабораціонізм із окупантами.
Я знаю цю історію з 5 років від своєї бабусі.
Їй було 18 років, і на той час вона вже була прикута до ліжка протягом року
через радикуліт, і всю депортацію, 3 тижні, вона перенесла на простирадлі.
Її везли вагонами, потім у Сибір, її молодші брати носили це простирадло.
Моя родина прожила у Сибірі не так довго,
і через деякий час потрапила до Середньої Азії,
там також не було жодних умов для виживання,
там були бараки без вікон і дверей,
і там був комендантський час.
Але кримські татари знаходили у собі можливість радіти навіть у такій ситуації.
Вони ходили один до одного в гості, вони танцювали хайтарму в гостях.
І ви знаєте, чому саме так, чому ходили в гості?
Тому що кримський татарин, як би йому не було пагано, він завжди приготує
найкраще для свого гостя.
Цю людину ви добре знаєте.
Це наш національний лідер,
з якого починався кримськотатарський національний рух, -
Мустафа Джемілєв.
15 років загального ув"язнення, 300 днів голодування...
Ви знаєте, мені 28 років, і я дуже багато чому навчаюся досі у Мустафи -
як не впадати у відчай, як радіти життю, незважаючи на те, що через 70 років,
коли людина вже повернулася, і в 71 рік у неї забрали Батьківщину, -
він мене цьому навчає.
Але сьогодні я хочу розказати про іншого героя - це Муса Мамут, і ви, напевно,
ніхто не знаєте про нього.
Коли мені було так само 5 років, перша книжка, яку я прочитала,
яку прочитала мені спочатку бабуся, а потім я, - була "Полум'я над Кримом".
Вона розповідає про історію Муси Мамута.
У 1975 році, незважаючи на заборону жити в Криму і прописуватися,
Муса Мамут зі своєю родиною приїхав і оселився, і намагався прописатися.
Через це проти нього була порушена кримінальна справа.
Кримінальна справа закінчилася 2 роками ув'язнення у таборі, і Муса Мамут 2 роки
провів у Кременчузі. Але він повернувся до Криму і все ж таки намагався прописатися там.
І коли проти нього вчергове порушили кримінальну справу, і прийшли міліціонери,
він облив себе бензином та підпалив.
І через опіки, несумісні з життям, через 3 дні буквально, він загинув.
Кримські татари, які знаходилися на той час у Середній Азії, деякі проживали
на той час у Херсоні, тому що в Криму не можна було оселятися, у Сибірі, -
всі вони надсилали телеграми до родини Муси Мамута. І так само моя родина,
моя бабуся із мамою надіслали цю телеграму із співчуттями,
а через 2 тижні до них прийшов офіцер КДБ. І сказав: "Ви надсилали телеграму?"
Моя бабуся сказала: "Так, звичайно. Я не можу висловити співчуття?"
"Ну, Ви ж розумієте, що це політична справа?" - спитав у неї офіцер КДБ.
На що моя бабуся сказала: "Що в цьому політичного, якщо людина хоче жити
на своїй землі, а ви їй не даєте?" На що їй офіцер КДБ сказав:
"Ви знаєте, у Вас 16-річна дочка, вона скоро буде вступати до внз,
навіщо вам ці проблеми? Ми її влаштуємо, у вас не буде жодних проблем.
Не треба влаштовувати все це показово, не роздмухуйте."
На що моя бабуся сказала: "Якщо потрібно, я себе теж обіллю бензином і підпалю."
Ну, звичайно, розмови не вийшло, і моя мама наступні 3 роки пробувала вступити
до медичного вузу, але її мрія так і не збулася, до вузу вона не вступила.
Коли я народилася у 1987 році, кримськотатарський національний рух
нарешті здобув бажану перемогу. Після того, як були демонстрації кримських татар
на Червоній площі, нашому народу повернули можливість повернутися додому.
І моя родина цією можливістю скористалася.
Мені було два з половиною, сестрі - 6 місяців, і батьки, незважаючи на те,
що в Узбекистані в них все було добре, вони вирішили повернутися
і будувати життя на своїй землі.
Було дуже складно і...
так виглядає мітинг 18-го травня...
було дуже складно, оскільки важко було знайти роботу, перші 2 роки ми жили
в приміщенні 25 квадратних метрів, в якому мешкало ще 2 родини.
Мати, незважаючи на те, що в неї була освіта економічна,
була змушена мити підлогу в місцевому аеропорту.
Я теж знаю, що таке бути вигнанцем на своїй землі. Я дуже добре це відчула,
коли навчалася у школі, і в мене були проблеми з однокласниками,
оскільки я була єдиною кримською татаркою в класі.
Можливо, через це я свого часу і залишила Крим, приїхала до Києва.
Ця фотографія вже початок нової історії. Це 26 лютого 2014 року, мітинг під будівлею
Верховної Ради Криму. І це офіційний початок анексії півострова, коли
кримські татари намагалися стримати російських прихильників.
Але, на жаль, процеси вже були запущені.
І на той час мені вперше стало страшно.
І ми зібралися з моїми друзями - Алімом Алієвим і Тамілою Ташевою - і думаємо:
а що треба робити? Давайте створимо якусь платформу,
для того, щоб хоча би інформувати.
Ми думали, що це на 3 тижні, що швидко все закінчиться, що нічого не буде.
На жаль, історія затягнулася.
Це моя мама, це 8 березня минулого року.
Через 10 днів після того, як мама вийде на мітинг у підтримку єдності України,
Крим офіційно ввійде до складу Росії, і за підписом Путіна, ви знаєте,
як це було - "історичний момент"...
А це Решет Аметов, який став першою жертвою анексії,
який вийшов на одиночний пікет, і був викрадений самообороною кримською,
а потім його тіло знайшли у лісі.
І це така сама пасіонарність, як у Муси Мамута свого часу.
Це людина, яка в мене символізується із втратою Батьківщини. Я зараз поясню чому.
Коли наша ініціатива проіснувала вже декілька днів, 1-го березня було прийняте
рішення Ради Федерації про введення військ до України.
І ця людина стала першим переселенцем.
На той час ми не розуміли з "Крим SOS", що взагалі в майбутньому нам доведеться
підтримувати саме переселенців.
Це кримськотатарський художник Рустем Скібін, і того дня він подзвонив мені
і сказав, що "я виїжджаю з Криму, я не знаю, що буде, допоможіть мені, будь ласка,
зустріньте..." , і він став першим переселенцем.
Через рік, на жаль, кількість переселенців не тільки з Криму, але і зі сходу України,
яким допомогли мої друзі з "Крим SOS", досягла 120 тисяч людей.
Це Ліля Буджурова, головний редактор єдиного телеканалу кримськотатарського -
ATR, який 1-го квітня припинив своє мовлення на території Криму.
І це теж такий сум і біль мого народу, тому що довгий час цей телеканал,
незважаючи на анексію, на окупацію, був об'єднувачем для багатьох родин.
Але, коли 1-го квітня телеканал припиняв свою трансляцію, Ліля Буджурова звернулася
до своїх глядачів і сказала дуже прості слова, що, якщо ми пережили
Сталіна, Радянський Союз, то ми повернемося і будемо будувати дім на своїй землі.
Немає жодних сумнівів у цьому!
Іскіндер Нібієв - це один із в'язнів нової кримської влади.
Він знімав мітинг 26 лютого, той самий мітинг, який я вам показувала на фотографії.
А зараз йому загрожує 5 років ув'язнення через "участь у масових безчинствах".
Він стоїть з українським прапором, він ніколи не соромився своєї
державницької позиції, тому що він підтримує..., він є патріотом України.
І таких ув'язнених, насправді, на Кримському півострові сотні тисяч. І це наші громадяни.
І вони тримають там тил. Сьогодні. Заради нас.
Так само серед цих ув'язнених і моя мама, і мій тато, мої друзі.
Ви знаєте, я вже рік не була вдома.
І мої друзі, з якими ми створювали "Крим SOS", так само рік не були вдома.
І коли стає дуже сумно, Алім Алієв, мій друг, він мене підтримує.
Він каже: "Не бійся, ми обов'язково ще станцюємо хайтарму на уламках цього режиму."
А це символ. Ми його з сестрою розробили на цьогорічну річницю депортації -
це ластівка, яка пролітає над Кримом. Крим червоний, оскільки сьогодні півострів подає
знак SOS для всього цивілізованого світу -
через порушення прав людини, через відсутність свободи слова,
через усю складну ситуацію, яка зараз там є.
А ластівка - це сьогодні ми, кримські татари, усі кримчани,
які хочуть повернутися.
Ця ластівка - я, яка теж мріє обійняти своїх батьків на рідній землі.
І насправді, ця ластівка сьогодні символізує не лише нас,
кримських татар, які залишилися по різні боки -
хтось залишився на окупованій території, хтось змушений був виїхати.
Ця ластівка присвячена усім переселенцям.
А їх, щоб ви розуміли, в країні понад мільйон. Я дуже хочу сподіватися,
я дуже вірю, що ластівки обов'язково повернуться, тому що ластівки завжди
повертаються, і весна обов'язково настане.
Дякую!
(Оплески)