הייתי עיתונאי יותר מ-23 שנה,
ב״ארקנסו דמוקרט-גאזט״,
ה״פיטסבורג טריביון ריוויו״,
והכי לאחרונה, ״הדנבר פוסט״.
(מחיאות כפיים)
כשהתחלתי ב״דנבר פוסט״ ב-2003,
הוא היה בין עשרת העיתונים הגדולים במדינה,
עם בסיס מנויים מרשים
וכמעט 300 עיתונאים.
באותו זמן, אני הייתי בשנות ה-30 שלי.
כל עיתונאי שאפתן בגיל הזה
שואף לעבוד באחד העיתונים הארציים הגדולים,
כמו ה״ניו יורק טיימס״ או ה"וול סטריט ג׳ורנל״.
אבל אני הייתי פשוט המום
מהשבועות הראשונים שלי ב״דנבר פוסט״,
וחשבתי, ״זה הולך להיות העיתון שלי.
אני יכול לעשות קריירה ממש כאן.״
אז, שבע שנים עברו,
נמכרנו לקרן גידור,
אלדן גלובל קפיטל.
בתוך מספר שנים --
(צוחק)
(צחוק)
חלקכם מכירים את הסיפור.
(צחוק)
בתוך מספר שנים,
קניות של חברות שהוזמנו על ידי בעלים קודמים ונוכחיים
הפחיתו את חדר החדשות כמעט בחצי.
ואני הבנתי.
כלל האצבע היה ש-80 אחוז מהכנסות של עיתון
הגיעו ממודעות יקרות ומודעות דרושים.
עם ענקים עולים כמו גוגל ופייסבוק וקרייגז ליסט,
הכסף מהפרסומים האלו התאדה.
התעשייה כולה עברה שינוי מסיבי מדפוס לדיגיטל.
ההוראות של אלדן היו להיות קודם כל דיגיטלים.
לנצל את היתרונות של בלוגים, סרטונים ומדיה חברתית.
הם אמרו שיום אחד,
הכסף שנעשה אונליין יפצה על הכסף שהפסדנו בדפוס.
אבל היום הזה לא הגיע.
ב-2013, זכינו בפרס פוליצר
על הכיסוי של הירי בקולנוע ״אורורה״.
אלדן הורתה שיותר עיתונאים יפוטרו.
שוב,
ושוב,
ושוב.
נאלצנו להפרד מעיתונאים כישרוניים וחרוצים
שהחשבנו לא רק כחברים
אלא כמשפחה.
אלו מאיתנו שנשארו מאחור הועמסנו באופן בלתי אפשרי,
כיסינו סיפורים מרובים וכתבנו מאמרים מהירים.
בחדר ישיבות חסר חלונות במרץ 2018,
למדנו שעוד 30 יאולצו ללכת.
העיתון הזה שפעם היו בו 300 עיתונאים
יעסיק עכשיו 70.
ולא היה בזה הגיון.
הנה, זכינו במספר רב של פרסי פוליצר.
שינינו את המיקוד שלנו מדפוס לדיגיטל,
השגנו מטרות שאפתניות
וקיבלנו מייל מההנהלה שהיללה את הרווח השולי של הפוסט,
שמומחים מהתעשייה העריכו בכמעט 20 אחוז.
אז אם החברה שלנו היתה כל כך מצליחה וכל כך מרוויחה,
למה חדר החדשות שלנו נהיה קטן יותר ויותר?
אני ידעתי שמה שקרה בקולורדו קורה בכל רחבי המדינה.
מאז 2004,
כמעט 1,800 חדרי חדשות נסגרו.
שמעתם על מדבריות אוכל.
אלו מדבריות חדשות.
אלו הן קהילות, לעתים קרובות מחוזות שלמים,
עם כיסוי חדשות אפסי לגמרי.
להפוך דברים לגרועים יותר,
הרבה עיתונים הפכו לספינות רפאים,
מעמידים פנים שהם שטים עם חדר חדשות
אבל למעשה רק עוטפים מודעות בממלאי מקום.
יותר ויותר חדרי חדשות נמכרים לחברות כמו אלדן.
ובפגישה הזו,
הכוונות שלהם לא היו יכולות להיות ברורות יותר.
לקצור מה שאפשר,
לזרוק את מה שנשאר.
אז, בעבודה סודית של צוות של שמונה כותבים,
אנחנו הכנו טור מיוחד ליום ראשון
על החשיבות של חדשות מקומיות.
(צחוק)
המרד בדנבר שוגר כמו טיל,
והתפוצץ כמו פצצת מימן.
[במעשה יוצא דופן של התרסה,
״דנבר פוסט״ מפציר בבעליו למכור את העיתון]
[ הנהלת המערכת של ׳הדנבר פוסט׳ קוראת באופן פומבי לבעלי העיתון]
[בדנבר פוסט, נשרים וגיבורי על]
(מחיאות כפיים וקריאות עידוד)
ברור, לא היינו לבד בכעס שלנו.
אבל כצפוי, הכריחו אותי להתפטר.
(צחוק)
ושנה אחרי זה, כלום לא השתנה.
ב״דנבר פוסט״ נשארו עיתונאים בודדים
שעושים כמיטב יכולתם באופן ראוי להערצה בקליפה של מה שנשאר מעיתון שפעם היה גדול.
עכשיו, לפחות חלק מכם חושבים לעצמם,
״אז מה?״
נכון?
אז מה?
תנו לתעשייה הגוססת הזו למות.
ואני די מבין את זה.
דבר ראשון, החדשות המקומיות היו בירידה לאורך תקופה מאוד ארוכה
שרבים מכם אולי אפילו לא זוכרים
איך זה שיש עיתון מקומי גדול.
אולי ראיתם ״ספוטלייט״ או ״העיתון״,
סרטים שמתארים בצורה רומנטית מה שהעיתונות היתה פעם.
אז, אני לא פה בשביל להיות רומנטי או נוסטלגי.
אני פה בשביל להזהיר אתכם שכאשר חדשות מקומיות מתות,
גם הדמוקרטיה שלנו.
וזה צריך להדאיג אתכם --
(מחיאות כפיים וקריאות עידוד)
וזה צריך להדאיג אתכם,
בלי קשר לאם אתם מנויים.
הנה למה.
דמוקרטיה היא שלטון העם.
העם הוא מקור הכוח והסמכות הסופי.
חדר חדשות מקומי טוב פועל כמו מראה.
העיתונאים שלו רואים את הקהילה ומשקפים אותה בחזרה.
המידע מעצים.
לראות, לדעת, להבין --
ככה נעשות החלטות טובות.
כשיש עיתון מקומי טוב,
יש לכם עיתונאים שיושבים בכל ישיבת מועצה.
מקשיבים לדיונים בבית הנבחרים או הסנאט.
ישיבות הועדות החשובות
אבל בוא נודה על האמת, לפעמים משעממות בצורה בלתי רגילה.
(צחוק)
עיתונאים מגלים את הפגמים והאמצעים המזיקים
והחוקים האלו נופלים, כי הציבור קיבל את המידע שלו.
קוראים הולכים לקלפי
והם יודעים את היתרונות והחסרונות מאחורי כל הצבעה,
כי עיתונאים עשו את העבודה הקשה בשבילם.
אפילו יותר מזה,
חוקרים מצאו שקריאה של העיתון המקומי
יכולה להניע 13% מאלו שלא מצביעים לצאת ולהצביע.
שלושה עשר אחוזים.
(מחיאות כפיים)
זה המספר שיכול לשנות את התוצאות של מערכות בחירות רבות.
כשאין לכם עיתון מקומי טוב,
בוחרים ננטשים בקלפי,
מבולבלים,
מנסים לעשות את הניחוש הטוב ביותר שלהם על פי פסקה של לשון החוק.
נוצרות אמות מידה פגומות.
אמות מידה שנהגו היטב אך טכניות למדי נופלות.
בוחרים הופכים להיות יותר חצויים.
לאחרונה בקולורדו, המירוץ למשרת המושל
היה עם יותר מועמדים מאשר מישהו יכול לזכור.
בשנים קודמות,
עיתונאים היו בוחנים בקפדנות,
בודקים, מאמתים עובדות, בונים פרופיל, מעמתים
כל מועמד בעיתון המקומי.
״הדנבר פוסט״ עשה כמיטב יכולתו.
אבל במקום של רמות קודמות של דיווח ומחקר קפדניים,
הציבור נשאר יותר ויותר עם צורך לפרשנות
של נאומי קמפיינים ומודעות בחירות מתוחכמות
בעצמם.
כשפרסום עולה כמה שהוא עולה,
היכולת להיבחר מגיעה בסופו של דבר לכסף.
אז עד סוף הבחירות המקדימות,
המועמדים היחידים שנשארים הם העשירים ביותר
ובעלי התקציב הטוב ביותר.
מועמדים מנוסים וראויים לשבח רבים
לא מקבלים חמצן,
כי כשחדשות מקומיות יורדות,
אפילו מירוצים חשובים הופכים להיות מירוצים בתשלום.
זו הפתעה שהמושל החדש שלנו
הוא המועמד ששוויו הוא יותר מ-300 מיליון דולר?
או שאנשי עסקים מיליארדרים כמו דונלד טראמפ או הווארד שולץ
יכולים להשתלט על הבמה הפוליטית?
אני לא חושב שזה מה שהאבות המייסדים חשבו
כשהם דיברו על בחירות חופשיות והוגנות.
(מחיאות כפיים וקריאות עידוד)
עכשיו, זו בדיוק הסיבה שאנחנו לא יכולים פשוט לסמוך על העיתונים הארציים הגדולים,
כמו ״הג׳ורנל״ ו״הטיימס״ ו״הפוסט״.
אלו עיתונים אדירים,
ואנחנו צריכים אותם עכשיו, אלוהים, יותר מאי פעם.
אבל אין סיכוי שהם יכולים לכסות
כל מערכת בחירות בכל מחוז במדינה.
אין.
חדר החדשות שמצויד הכי טוב בשביל לתת כיסוי למערכת הבחירות המקומיות
חייב להיות חדר החדשות המקומיות.
אם אתם ברי מזל ועדיין יש לכם אחד.
כשיום הבחירות יסתיים,
עיתון מקומי טוב עדיין שם, ממתין כמו כלב שמירה.
כשצופים בהם,
לפוליטיקאים יש פחות כוח,
משטרה עושה את מה שנכון לציבור,
אפילו תאגידים גדולים יתנהגו במיטבם.
המנגנוןשבמשך דורות עזר ליידע ולהדריך אותנו
לא מתפקד יותר כמו שהוא היה.
אתם יודעים מקרוב איך השיח הלאומי הרעיל יכול להרגיש,
איך זה הפך לבדיחה של עימות מנומק.
זה מה שקורה כשחדרי חדשות מקומיות נופלים
וקהילות ברחבי המדינה הופכות לבלתי נצפות ובלתי נראות.
עד שלא נזהה שלירידה של החדשות המקומיות
יש השלכות רציניות על החברה שלנו,
המצב לא ישתפר.
חדר חדשות מקומיות בעל צוות מספק הוא לא רווחי,
והיום בימי גוגל ופייסבוק,
זה גם לא הולך להיות.
אם עיתונים חיוניים לדמוקרטיה שלנו,
אז אנחנו צריכים לתקצב אותם כאילו שהם חיוניים לדמוקרטיה שלנו.
(מחיאות כפיים וקריאות עידוד)
אנחנו לא יכולים לעמוד מנגד ולאפשר להרדים לכלבי השמירה שלנו.
אנחנו לא יכולים לתת לעוד קהילות להיעלם אל תוך החשיכה.
זה הזמן לדבר על אפשרות המימון הציבורי
לפני שהנכס הרביעי שלנו ייעלם,
ויחד איתו, הניסוי הדמוקרטי הגדול שלנו.
אנחנו צריכים הרבה יותר מאשר מרד.
זה הזמן למהפכה.
תודה.
(מחיאות כפיים וקריאות עידוד)