זה היה בשחר 1863,
והרכבת התחתית של לונדון שעדיין לא נפתחה,
הראשונה מסוגה בעולם, גרמה בעיר מהומה.
חפירת בור תחת העיר והכנסת מסילה בתוכו
נראתה כמו חומר לחלומות.
השותים בפאב צחקו על הרעיון
וכומר מקומי האשים את חברת הרכבת בנסיון לפרוץ לגיהנום.
רוב האנשים פשוט חשבו שהפרויקט,
שעלה יותר מ 100 מליון דולר במונחים של ימינו,
לעולם לא יעבוד.
אבל הוא עבד.
ב 10 בינואר, 1863,
30,000 אנשים ירדו מתחת לאדמה כדי לנסוע ברכבת התחתית הראשונה בעולם
בקו שאורכו שישה קילומטרים בלונדון.
אחרי שלוש שנים של בניה וכמה עיכובים,
הרכבת העירונית היתה מוכנה לצאת לדרך.
ראשי העיר חשו הקלה.
הם היו נואשים למצוא דרך
להפחית את העומס הנוראי על הדרכים.
לונדון, בזמנו העיר הכי גדולה ומשגשגת,
היתה במצב תמידי של פקק,
עם עגלות,
רוכלי ירקות ופירות ברחוב,
פרות,
ונוסעים שחוסמים את הדרכים.
היה זה איש החזון הויקטוריאני, צ'ארלס פירסון,
שחשב לראשונה על הנחת מסילות מתחת לאדמה.
הוא הקים לובי לרכבות תת קרקעיות בשנות ה 40 של המאה ה 19,
אבל מתנגדים חשבו שהרעיון היה לא מעשי
מאחר ולרכבות באותו זמן היו רק מנהרות קצרות תחת גבעות.
איך תוכלו להעביר מסילה תחת מרכז העיר?
התשובה היתה מערכת פשוטה שנקראה "חיתוך וכיסוי."
עובדים היו צריכים לחפור תעלות עצומות,
לבנות מנהרה מקשתות לבנים,
ואז למלא את הבור מעל התעלה שנבנתה.
בגלל שזה היה מפריע
ודרש את ההריסה של בניינים מעל המנהרות,
רוב הקו עבר מתחת לכבישים קיימים.
כמובן, שהיו תאונות.
במקרה אחד, סערה כבדה הציפה את הביוב השכן
ופרצה לתוך החפירות,
מה שעיכב את הפרוייקט למספר חודשים.
אבל ברגע שהרכבת העירונית נפתחה,
אנשי לונדון מיהרו פנימה לנסוע ברכבות החדשות.
הרכבת העירונית הפכה במהרה לחלק ממערכת התחבורה בלונדון.
קוים נוספים נבנו במהרה,
ופרוורים חדשים גדלו סביב התחנות.
חנויות גדולות נפתחו קרוב למסילות,
וחברת הרכבות אפילו יצרה אטרקציות,
כמו גלגל ענק בגובה 30 קומות בארלס קורט כדי להביא נוסעים ברכבת.
תוך 30 שנה,
מערכת הרכבת התחתית כיסתה 80 קילומטר,
עם קוים במרכז העיר שעוברים בתעלות,
ורכבות פרווריות שפועלות על פני השטח, הרבה פעמים על סוללות.
אבל לונדון עדיין גדלה,
וכולם רצו להיות מחוברים למערכת.
עד שלהי שנות השמונים של המאה ה 19,
העיר הפכה צפופה מדי בבניינים, ביובים, וכבלים חשמליים
לשיטת ה "חיתוך וכיסוי",
אז נדרש להמציא מערכת חדשה.
בשימוש במכונות שנקראות מגן הראש הגדול,
צוות של 12 עובדים יכלו לקדוח דרך האדמה,
לחתוך מנהרות תת קרקעיות דרך החימר הלונדוני.
הקוים החדשים האלה, שנקראו צינורות, היו בעומקים משתנים,
אבל בדרך כלל בעומק של בערך 25 מטר עמוק יותר מקווי ה"חיתוך וכיסוי".
זה אומר שהבניה שלהם לא הפריעה על פני השטח,
והיה אפשרי לחפור תחת בניינים.
קו הטיוב הראשון, הסיטי ודרום לונדון,
נפתח ב 1890 והוכח כמוצלח כל כך,
ששישה קוים נוספים נבנו ב 20 השנים הבאות.
הטכנולוגיה החכמה החדשה היתה אפילו בשימוש כדי לחפור מספר קוים
תחת נהר לונדון, התמזה.
עד תחילת המאה ה 20,
בודפסט,
ברלין,
פריז,
וניו יורק
בנו רכבות תחתית משלהן.
והיום, עם יותר מ 160 ערים ב 55 מדינות
שמשתמשות ברכבות תחתיות כדי לשלוט בעומסים,
אנחנו יכולים להודות לצ'ארלס פירסון ולרכבת המטרופוליטנית
שגרמו לנו להתחיל על המסילה הנכונה.