אני בתו של זייפן,
לא סתם זייפן...
כאשר שומעים את המילה "זייפן" מבינים פעמים רבות "שכיר חרב".
מבינים "כסף מזוייף", "תמונות מזויפות".
אבי אינו אדם מסוג זה.
במשך 30 שנה מחייו,
הוא הכין תעודות מזויפות --
מעולם לא עבור עצמו, תמיד עבור אחרים,
על מנת לסייע לנרדפים ולמדוכאים.
הרשו לי להציג אותו.
הנה אבי בגיל 19.
עבורו הכל החל במהלך מלחמת העולם השניה,
כאשר בגיל שבע עשרה מצא עצמו נשאב
לתוך בית מלאכה למסמכים מזויפים.
מהר מאוד הוא הפך למומחה לתעודות מזויפות עבור הרזיסטאנס.
וזה אינו סיפור בנאלי --
אחרי השחרור הוא המשיך
להכין תעודות מזויפות עד לשנות השבעים.
כאשר הייתי ילדה
לא ידעתי על כך דבר, כמובן.
זו אני במרכז עושה פרצופים.
גדלתי בפרברים של פריז
והייתי הקטנה משלושה ילדים.
היה לי אבא "נורמאלי" כמו לכולם,
מלבד העובדה שהוא היה 30 שנה מבוגר יותר מאשר...
ובכן, הוא היה למעשה מבוגר מספיק כדי להיות סבי.
בכל אופן, הוא היה צלם וחונך נערי רחוב,
והוא תמיד לימד אותנו לציית לחוק בקפדנות רבה.
וכמובן, הוא מעולם לא דיבר על עברו
כזייפן.
אף על פי כן, קרתה תקרית עליה אני עומדת לספר לכם,
שאולי הייתה אמורה לגרום לי לחשוד בדבר מה.
הייתי בתיכון וקיבלתי ציון גרוע,
מקרה נדיר עבורי,
כך שהחלטתי להסתיר זאת מהורי.
על מנת לעשות זאת, התארגנתי לזייף את חתימתם.
התחלתי לעבוד על חתימת אימי,
מכיון שחתימת אבי הייתה בלתי ניתנת לזיוף.
אם כך, התחלתי לעבוד. לקחתי גיליונות נייר
והתחלתי להתאמן, להתאמן, להתאמן,
עד שהגעתי למה שחשבתי שהייתה כתיבה חלקה,
ונכנסתי לפעולה.
מאוחר יותר, בעת שבדקה את הילקוט שלי,
אמי מצאה את עבודת בית הספר ומיד ראתה שהחתימה מזויפת.
היא צרחה עלי כפי שלא עשתה מעולם.
הלכתי להתחבא בחדרי, תחת השמיכות,
ואז חיכיתי לאבי שיחזור מהעבודה
במה שניתן לכנות, חשש מסוים.
שמעתי אותו נכנס.
נשארתי תחת השמיכות. הוא נכנס לחדרי,
ישב בפינת המיטה,
ונותר שקט, אז הרמתי את השמיכה מעל לראשי,
וכאשר הוא ראה אותי הוא התחיל לצחוק.
הוא צחק כל כך, שלא יכל לעצור כאשר הוא מחזיק בעבודה בידו.
ואז הוא אמר, " אבל באמת, שרה, יכולת לעבוד קשה יותר! את לא רואה שזה באמת קטן מדי?"
אכן, זה די קטן.
נולדתי באלג'יריה.
שם שמעתי אנשים אומרים שאבי הוא "מוג'היד"
וזה אומר "לוחם".
מאוחר יותר, בצרפת, אהבתי לצותת לשיחות המבוגרים,
והייתי שומעת כל מיני סיפורים על חייו הקודמים של אבי,
במיוחד שהוא "עבר" את מלחמת העולם השנייה,
שהוא "עבר" את מלחמת אלג'יר.
ובראשי חשבתי ש"לעבור" מלחמה משמעה להיות חייל.
אבל מהכרותי את אבי, שטען שוב ושוב שהוא פציפיסט ולא אלים,
התקשיתי לדמיין אותו עם קסדה ורובה.
ובאמת, הייתי רחוקה מאוד מהמציאות.
יום אחד, כאשר אבי הכין תיקיה
על מנת שנקבל אזרחות צרפתית,
נתקלתי בכמה מסמכים
שמשכו את תשומת ליבי.
אלו אמיתיים!
הם שלי, נולדתי ארגנטינאית.
אבל המסמך שנתקלתי בו
זה שיסייע לבנות את התיק עבור הרשויות
היה מסמך מהצבא
שהודה לאבי על עבודתו
למען השירותים החשאיים.
ואז, לפתע, אמרתי "וואו!"
אבי, סוכן חשאי?
זה היה מאוד ג'יימס בונד.
רציתי לשאול אותו שאלות, עליהם הוא לא ענה.
ומאוחר יותר, אמרתי לעצמי
שיום אחד אצטרך לשאול אותו.
ואז נעשיתי לאם ונולד לי בן,
ולבסוף החלטתי שהגיע הזמן -- שהוא חייב לשוחח איתנו.
אני הפכתי לאם
והוא חגג את יום הולדתו השבעים ושבע,
ופתאום מאוד פחדתי.
פחדתי שהוא יעזוב
וייקח את השתיקות שלו איתו,
וייקח את הסודות שלו איתו.
הצלחתי לשכנע אותו שזה חשוב עבורנו,
אבל יתכן שגם עבור אנשים אחרים
שהוא ישתף את הסיפור שלו.
הוא החליט לספר אותו לי
והכנתי ספר,
ממנו אקריא לכם חלקים מאוחר יותר.
אם כך, סיפורו. אבי נולד בארגנטינה.
הוריו היו ממוצא רוסי.
כל המשפחה הגיעה להתיישב בצרפת בשנות השלושים.
הוריו היו יהודים, רוסים ומעל לכל עניים מאוד.
כך שבגיל 14 אבי החל לעבוד.
ובעזרת הדיפלומה היחידה שלו,
תעודת בית הספר היסודי שלו,
הוא מצא עצמו עובד בניקוי יבש וצביעת בדים.
שם הוא גילה דבר קסום לחלוטין,
וכאשר הוא מדבר על כך, זה מרתק --
הקסם שבכימיה של צביעת בדים.
במשך הזמן הזה התחוללה המלחמה
ואמו נהרגה כשהיה בן 15.
היה זה באותו זמן בו
הוא הקדיש עצמו באופן מוחלט לכימיה
כיון שזו הייתה הנחמה היחידה לעצב שלו.
כל היום הוא שאל את המעסיק שלו שאלות רבות
על מנת ללמוד, לצבור יותר ויותר ידע ,
ובלילה, כאשר אף אחד לא הביט,
הוא עשה שימוש בניסיון שלו.
הוא התעניין בעיקר בהלבנת דיו.
כל זה כדי שתדעו
שבמידה ואבי הפך לזייפן, למעשה,
זה קרה כמעט במקרה.
משפחתו הייתה יהודית, כך שהיא נרדפה.
לבסוף הם נאסרו ונלקחו למחנה דרנסי
משם הצליחו לצאת ברגע האחרון תודות למסמכים הארגנטינאים שלהם.
ובכן הם היו בחוץ,
אך הם היו בסכנה תמידית. החותמת הגדולה "יהודי" הייתה מוטבעת על המסמכים שלהם.
היה זה סבי שהחליט שהם צריכים מסמכים מזויפים.
באבי הוטמע כבוד שכזה לחוק
שאף על פי שהוא נרדף,
הוא מעולם לא היה חושב על מסמכים מזויפים.
אבל היה זה הוא שהלך להיפגש עם האיש מהרזיסטאנס.
באותם ימים למסמכים היו כריכות קשות,
הם מולאו ביד,
וציינו את עבודתך.
על מנת לשרוד הוא היה חייב
לעבוד. הוא ביקש מהאיש
לכתוב "צבע בדים".
לפתע הפגין האיש עניין רב מאוד.
כ"צבע בדים" האם אתה יודע להלבין סימני דיו?
כמובן שהוא ידע.
פתאום התחיל האיש להסביר
שלמעשה למחתרת כולה יש בעיה גדולה מאוד:
אפילו המומחים הטובים ביותר שלהם
לא הצליחו להלבין דיו שנקרא "בלתי מחיק",
דיו "ווטרמן" כחול.
ואבי השיב מיד שהוא יודע בדיוק כיצד
להלבין אותו.
כעת, כמובן, האיש התרשם מאוד מבן ה17 הצעיר
שיכל מיד לתת לו את הנוסחה, אז הוא גייס אותו.
ולמעשה, מבלי לדעת זאת, אבי המציא דבר
שכיום אנו מוצאים בכל קלמר של תלמיד בית ספר:
מה שנקרא "עט תיקונים".
(מחיאות כפיים)
אך זו הייתה רק ההתחלה.
זהו אבי.
מיד כשנכנס למעבדה,
אפילו שהוא היה הצעיר מכולם,
הוא מיד ראה שישנה בעיה בהכנת מסמכים מזויפים.
כל תנועות המחתרת עצרו בזיוף.
אך הדרישה הלכה וגדלה כל העת
והיה קושי לשנות מסמכים קיימים.
הוא אמר לעצמו שיש צורך להכין אותם מאפס.
הוא הקים מכבש דפוס. הוא החל בהכנת גלופות לתמונות.
הוא התחיל לייצר חותמות גומי.
הוא התחיל להמציא דברים שונים --
בעזרת שימוש בחומרים הוא המציא צנטריפוגה תוך שימוש בגלגל אופניים.
בכל אופן, היה עליו לעשות כל זאת
כיוון שהוא היה אובססיבי לחלוטין בנוגע לתפוקה.
הוא עשה חישוב פשוט:
בשעה אחת הוא יכול להכין 30 מסמכים מזויפים.
אם הוא ישן שעה אחת, שלושים אנשים ימותו.
התחושה הזו של
אחריות לחיי אנשים אחרים כאשר אתה רק בן 17 --
ותחושת האשמה שלו כניצול,
כיוון שהוא ברח מן המחנה וחבריו לא --
ליוותה אותו כל חייו.
וזה מה שאולי מסביר מדוע, במשך 30 שנה,
הוא המשיך להכין מסמכים מזויפים
למרות הקרבנות השונים שנאלץ להקריב.
הייתי רוצה לדבר על הקרבנות האלו,
כיוון שהיו הרבה.
היו כמובן קרבנות כלכליים
כיוון שתמיד סירב לקבל תשלום.
עבורו, קבלת תשלום הייתה הופכת אותו לשכיר חרב.
במידה והיה מקבל תשלום,
הייתה ניטלת ממנו האפשרות לומר "כן" או "לא"
בהתאם למה שהוא ראה כמטרה צודקת או לא צודקת.
כך שהוא היה צלם ביום,
וזייפן בלילה משך 30 שנה.
הוא היה מרושש כל הזמן.
מעבר לכך היו הקרבנות הרגשיים:
כיצד יכול אדם לחיות עם אישה כשיש לו כל כך הרבה סודות?
כיצד יכול אדם להסביר מה הוא עושה בלילה במעבדה, כל לילה?
כמובן, היה סוג נוסף של קרבן
שעירב את משפחתו שהבנתי הרבה יותר מאוחר.
יום אחד אבי הציג אותי בפני אחותי.
הוא הסביר לי שיש לי בנוסף גם אח,
והפעם הראשונה שראיתי אותם הייתי בוודאי בת שלוש או ארבע,
והם היו 30 שנה מבוגרים יותר ממני.
הם שניהם בשנות השישים שלהם היום.
על מנת לכתוב את הספר הזה,
שאלתי את אחותי שאלות. רציתי לדעת מי היה אבי,
מי היה האב שהיא הכירה.
היא הסבירה לי שהאב שהיה לה
היה אומר להם שהוא יבוא לאסוף אותם ביום ראשון כדי ללכת לטייל.
הם היו מתלבשים ומחכים לו,
אבל כמעט תמיד הוא לא הגיע.
הוא היה אומר, "אני אתקשר". הוא לא התקשר.
והוא לא היה מגיע.
ויום אחד הוא נעלם לחלוטין.
הזמן עבר,
והם כבר היו בטוחים שהוא שכח אותם לחלוטין,
בתחילה.
וככל שהזמן עבר,
כאשר כמעט שנתיים עברו, הם חשבו,
"טוב, יתכן שאבא שלנו מת".
ואז הבנתי
שלשאול את אבי כל כך הרבה שאלות
העלה בתוכו עבר שלם שהוא בוודאי לא רצה לדבר עליו
כי זה כואב.
ובזמן שאחי ואחותי למחצה חשבו שהם ננטשו,
התייתמו,
אבי הכין מסמכים מזויפים.
ואם הוא לא סיפר להם, זה היה כמובן על מנת להגן עליהם.
אחרי השחרור הוא הכין ניירות מזויפים
כדי לאפשר לניצולי מחנות ריכוז להגר לפלסטינה
לפני הקמת מדינת ישראל.
ואז, כיוון שהיה אנטי קולוניאליסט מסור,
הוא הכין ניירות מזויפים עבור אלג'ירים במהלך מלחמת אלג'יר.
אחרי מלחמת אלג'יר,
בלב תנועות ההתנגדות הבינלאומיות,
סבב שמו
וכל העולם הגיע לדפוק על דלתו.
באפריקה היו מדינות שנלחמו על עצמאותן:
גינאה, גינאה-ביסאו, אנגולה.
ואז יצר אבי קשר עם מפלגת ההתנגדות לאפרטהייד של נלסון מנדלה.
הוא הכין מסמכים עבור דרום אפריקאים שחורים שנרדפו.
בנוסף הייתה אמריקה הלטינית.
אבי סייע לאלו שהתנגדו לדיקטטורות
ברפובליקה הדומיניקנית, האיטי,
ואחר כך בא תורן של ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה, אל סלבדור, ניקרגואה,
קולומביה, פרו, אורוגוואי, צ'ילה ומקסיקו.
הייתה גם מלחמת ויאטנם.
אבי הכין מסמכים מזויפים עבור עריקים אמריקאיים
שלא רצו לשאת נשק נגד הווייטנאמים.
גם על אירופה הוא לא חס.
אבי הכין מסמכים מזויפים עבור המתנגדים
לפרנקו בספרד, סלזר בפורטוגל,
ונגד דיקטטורת הקולונלים ביוון,
ואפילו בצרפת.
שם, זה קרה פעם אחת בלבד במאי 1968.
אבי הביט באהדה, כמובן,
בהפגנות של חודש מאי,
אך ליבו היה מצוי במקום אחר וכך גם הזמן שלו
כי הוא שירת מעל 15 ארצות באותה עת.
אולם פעם אחת, הוא הסכים להכין מסמכים מזויפים
עבור מישהו שאולי תזהו.
(צחוק)
הוא היה צעיר בהרבה באותם ימים,
ואבי הסכים להכין לו תעודות מזויפות
על מנת לאפשר לו לחזור הביתה ולדבר בפגישה.
הוא אמר לי שהמסמכים המזוייפים האלה היו הכי רלוונטיים למדיה
אך הלא שימושיות ביותר שהיה עליו להכין בכל חייו.
אך הוא הסכים להכינם,
אפילו שחיי דניאל כהן-בנדיט לא היו בסכנה,
רק מכיוון
שזו הייתה הזדמנות טובה
ללעוג לרשויות,
וכדי להראות להם שאין דבר יותר נקבובי מגבולות --
ושלרעיונות אין גבולות.
כל הילדות שלי,
כשהאבות של הידידות שלי סיפרו להן מאגדות גרים,
אבי נהג לספר לי סיפורים אודות גיבורים מאוד צנועים
בעלי אוטופיות בלתי מעורערות
שהצליחו לחולל נסים.
וגיבורים אלו לא נזקקו לצבא שיעמוד מאחוריהם.
בכל מקרה, אף אחד לא היה צועד בעקבותיהם,
מלבד קומץ גברים ונשים בעלי אמונה ואומץ.
הרבה יותר מאוחר הבנתי
שלמעשה אבי סיפר לי את סיפורו שלו על מנת להשכיב אותי לישון.
שאלתי אותו האם, בהתחשב בקרבנות שהיה עליו להקריב,
היו לו חרטות כלשהן.
הוא אמר לא.
הוא אמר לי שהוא לא היה יכול
להיות עד או להיכנע לחוסר צדק מבלי לעשות דבר.
הוא היה משוכנע, והוא עדיין משוכנע
שעולם אחר אפשרי --
עולם בו אף אחד לא יזדקק לזייפן.
הוא עדיין חולם על כך.
אבי
נמצא כאן בחדר הזה היום.
שמו אדולפו קמינסקי ואני עומדת לבקש ממנו לקום.
(מחיאות כפיים)
תודה רבה.