A Disney-filmek összes szereplője közül
a Pinokkió Tücsök Tihamérja a legkedvesebb számomra.
A kedvenc jelenetem az,
mikor a Kék tündér így szól Pinokkióhoz:
"Megsúgja a lelkiismereted."
Pinokkió erre: "Hát az meg mi?"
Tücsök Tihamért pedig még a kérdés is felháborítja:
"Mi a lelkiismeret?!
Megmondom én!
A lelkiismeret az a halk, szelíd hang, amelyre nem szoktunk hallgatni.
Ezért olyan a világ manapság, amilyen."
Imádom, ahogy Tücsök Tihamér mindig készen áll
egy tudálékos erkölcsi tanítással,
amint Pinokkió valami "nagyszerű" tervvel áll elő.
Ő volt a fabábú igazmondója.
Valahogy nagyon megfogott Tücsök Tihamér,
de nem értettem, hogy mivel,
míg egy nap rá nem döbbentem.
A nagyapámra emlékeztetett.
A nagyapám nagyon kedves, imádni való ember volt,
és én végtelenül szerettem.
Ám osztoznom kellett rajta a világgal.
Ő volt Roy O. Disney,
az öccse pedig Walt Disney,
akivel szerény körülmények között Kansasban nőttek fel,
majd megteremtették a világ egyik leginkább jelképpé vált vállalkozását.
A nagyapámmal Disneylandbe tett látogatásokból
két dologra emlékszem.
Egyrészt mindig szigorú figyelmeztetést kaptam,
hogy ha bárkivel, aki ott dolgozik, pimaszkodni merek,
szép kis slamasztikába keveredem.
Így szólt:
"Ezek az emberek rendkívül keményen dolgoznak,
ezért pedig tiszteletet érdemelnek."
Másrészt viszont, soha nem haladt el egy darabka szemét mellett sem:
Disneylandben vagy bárhol máshol,
mindig lehajolt, hogy felvegye.
Azt mondta: "Bárki lehajolhat egy szemétért".
Nagyapám idejében
nagyon jó volt Disneylandben dolgozni.
Az ember az ottani fizetéséből is
otthont tudott teremteni,
családot alapítani,
színvonalas betegellátásban részesülni,
és biztos háttérrel nyugdíjba vonulni.
Fontos azonban megjegyezni,
hogy nagyapám harcolt a szakszervezetek ellen.
Azt mondta, hogy nem szereti,
ha olyasmire kényszerítik, amit magától is megtenne.
Ez persze durva paternalizmus volt, és talán egy kissé hülyeség is.
Ő sem volt angyal,
és nem mindenkivel bántak jól a társaságnál.
Ez köztudott volt.
Viszont abban biztos vagyok, hogy a szíve mélyén
mindig erkölcsi felelősséget érzett minden dolgozója iránt.
Ez nem volt ritka hozzáállás a vezérigazgatók körében.
1971-ben azonban nagyapám elhunyt,
és új gondolkodásmód kezdett elhatalmasodni
az amerikai és végül a globális elképzeléseken is.
Tücsök Tihamért leváltotta a közgazdász Milton Friedman
és más közgazdászok,
akik a részvényesek elsőbbségét népszerűsítették.
Ha belegondolunk, a részvényesi elsőbbség elég észszerű.
A társaság tulajdonosai a részvényesek,
nyereséget és növekedést akarnak,
ezért a nyereség és a növekedés kerül előtérbe.
Teljesen érthető.
Sajnos azonban a részvényesek elsőbbsége elképzelésből gondolkodásmóddá vált,
mely teljesen félresiklott,
és alapvetően megváltoztatott mindent,
ami a vállalatok és a kormányok vezetési stílusát jellemezte.
Milton Friedmannek a The New York Timesban megjelent vezércikke után
az üzletközpontú aktivisták
még évtizedeken át szervezkedtek és lobbiztak,
és minden törvényt és szabályozást támadtak,
mely a cégek legrosszabb törekvéseit egykor kordában tartotta.
Nemsokára
ez az új gondolkodásmód szállt meg minden üzleti iskolát
és minden ágazatot.
Az elsődleges cél a nyereség hajszolása, mindenáron;
a szakszervezeteket térdre kényszerítették,
az adókat csökkentették,
és ugyanígy megnehezítették
a szociális háló működését is.
Ezek a változtatások
egyenlőtlenséghez vezettek.
Mind tudjuk, miről van szó.
Mindent elvettek az amerikai dolgozótól,
ami megélhetéssé tette a munkáját.
A biztos munkahelyet,
a fizetett betegállományt,
az éves szabadságot:
ez mind a múlté,
miközben a gazdagok vagyona soha nem látott iramban gyarapodott,
és igen, már felhasználhatatlan mértékben.
Hacsak nem Dagobert bácsiról van szó,
aki aranyérmékké változtatja, és úszkálni tud benne.
Ne kerülgessük tovább a forró kását.
Igen, kritizálom azt a társaságot, amely a családom nevét viseli.
Igen, a Disney jobban is teljesíthetne.
Biztos, hogy több ezer nagyszerű ember,
aki a Walt Disney társaságnál dolgozik,
ugyanúgy jót akar, mint én.
Közel egy évszázadon át
a Disney szép nyereséget termelt arra az eszmére alapozva,
hogy a család valamiféle varázslat,
hogy fontos a szeretet,
hogy számít a képzelet.
Ezért szorul össze egy kicsit a gyomrunk,
ha azt mondom, hogy Hamupipőke talán a kocsijában alszik.
De tisztázzunk valamit: itt nem csak a Disneyről van szó.
Ez szerkezeti és rendszerszintű ügy.
Nem egyetlen vezérigazgató a bűnös,
egyetlen vállalat sem állt ellen.
Az elemzők, a szakértők,
a politikusok,
az üzleti iskolák tanterve
és a társadalmi normák alakították ki a mai gazdaságot.
A Disney csak azt tette, amit mindenki más is,
és ők még nem is a legnagyobb bűnösök.
Ha azt mondom, milyen rossz az Amazon, a McDonald's és a Walmart dolgozóinak,
vagy bármelyik másik munkahelyen, melyekről még csak nem is hallottak,
nem fog annyira zsigerig hatolni,
mint az, hogy az emberek 73%-a, akik érkezésünkkor ránk mosolyognak,
akik segítenek megvigasztalni a síró csecsemőket,
akik azon igyekeznek, hogy ez legyen életünk legjobb nyaralása,
nem tudnak mindig ételt tenni az asztalra.
Állítólag ez a világ legboldogabb helye.
Az ott dolgozók hihetetlenül büszkék rá,
hogy nemesebb cél elérésére törekszenek.
Arra a nemesebb célra,
melyet a nagyapám és az öccse céltudatosan építettek fel,
mikor ez a hely még többre becsülte az embereket, mint a nyereséget.
Tudom, hogy ha azt mondom: varázslat, arra gondolnak,
hogy talán elment az eszem.
Tudom, nehéz elképzelni, hogy egy mulandó dolog, mint a szeretet,
akkora márkát képes támogatni, mint a Disney,
és tudom, nehéz elképzelni,
hogy az olyan számszerűsíthetetlen dolgok, mint az erkölcsi felelősség,
befolyásoljanak bennünket,
amikor a befektetőknek igyekszünk értéket teremteni.
De hiszen nem a pénzügy és számvitel irányítja a világot!
Meggyőződés,
gondolkodásmód:
ezek az üzleti etika mozgatórugói.
Ha változtatni akarunk a gondolkodásmódon és eszmerendszereken,
akkor a Disney legnagyobb szupererejére lesz szükségünk.
A képzeletünket kell segítségül hívnunk.
Tücsök Tihamérhoz kell ismét fordulnunk.
Talán valami túl egyértelmű igazsággal fogja kezdeni,
mint hogy a kapzsiság nem helyes,
a világ nem osztható döntéshozókra és elfogadókra,
és hogy segítség nélkül,
teljesen egyedül,
soha senki nem volt képes talpra állni.
Akinek bármi fogalma van a fizikáról, az érti, miről is van szó.
Tihamér arra emlékeztethet minket,
hogy a nekünk dolgozók kivétel nélkül, mindannyian,
akár táblázatokat töltenek ki,
akár lepedőt cserélnek,
megérdemlik a létminimumot, a tisztelettel és méltósággal együtt.
Ennyire egyszerű.
Tihamér töprenghet,
hogy vezetők és alkalmazottak miként tanúsíthatnának együttérzést egymás iránt,
mikor a munkakörülményeik annyira eltérők,
hogy az a normális és természetes,
ha egy vezetőnek flancos parkolóhely,
étkező és vécé dukál,
és átall lehajolni a szemétért.
Elvégre egy faj vagyunk, és ugyanazon a bolygón élünk.
Tihamér rávezethet minket néhány dogmánk megkérdőjelezésére.
Tényleg magasabb fizetést érdemel egyik vezérigazgató a másiknál,
vagy ez csak versenydinamikát gerjeszt,
amely a csillagos égig repíti a számokat?
Az igazgatók honnan tudnák mindazt, amit valóban tudniuk kellene,
hogyha egy frontvonalban dolgozót sem hívnak meg soha az ülésekre?
Feltehetné a kérdést, létezik-e olyan, hogy túl sok pénz.
Közös ügynek tudnánk-e tekinteni
a fogyasztókkal, dolgozókkal,
vállalatokkal, közösségekkel
mindannyian azt,
hogy újragondoljuk a roppant egyszerű kérdést:
mi egy vállalat igazi célja?
Tihamér emlékeztethet minket, hogy senki sem burokban dolgozik,
hogy a vállalatirányítók
tevékenyen alakítják közös valóságunkat.
Csakúgy, mint a klímaváltozás esetében,
mindannyian felelősek vagyunk
egyéni döntéseink és tetteink globális következményeiért.
Hiszem,
hogy a világtörténelem legjövedelmezőbb vállalata
jobban is teljesíthet.
Hiszem, hogy egy kicsit visszafoghatjuk a részvények értéknövekedését,
és egy kicsit lassíthatjuk az eseményeket.
Úgy hiszem, hogy amit rövid távon veszítünk,
az sokszorosan kifizetődő lesz
az erkölcsi, szellemi és pénzügyi gazdagság átfogóbb távlatában.
Igaz, amit a cinikus ember mond:
az elveinkkel nem lakunk jól.
Viszont növekedési százalékkal sem mi nem juthatunk levegőhöz,
sem gyerekeink.
Valószínűleg túlzásba viszem nagyapám bálványozását.
Ő más időkben élt,
és azokba az évekbe, különböző okokból kifolyólag,
egyikünk sem akarna visszamenni.
Sok olyan vezérigazgató ténykedik ma is,
aki ugyanolyan jó szándékú és becsületes, mint a nagyapám volt,
de irántuk már egészen mások az elvárások,
sokkal kegyetlenebb körülmények között.
De most jön a jó hír.
Az elvárásokat és a körülményeket mi hozzuk létre,
szóval változtatni is tudunk rajtuk.
Már abból az erkölcsi tartásból is sokat tanulhatunk,
amely nagyapám vezérigazgatói munkáját jellemezte.
Minden vidámpark és minden plüssfigura mögött
egy maroknyi elv irányított mindent.
Minden ember tiszteletet és méltóságot érdemel.
Bárki lehajolhat egy darabka szemétért,
és mindig hallgassunk a lelkiismeretünkre!
Engedjük, hogy Tücsök Tihamér vezessen bennünket!
Köszönöm.