איך נראית אימא עובדת?
אם תשאלו באינטרנט, זה מה שתראו.
לא חשוב שזה מה שבאמת תפיקו
אם תנסו לעבוד על מחשב עם תינוק על הברכיים.
(צחוק)
אבל לא, זו אינה אם עובדת.
תשימו לב למוטיב חוזר בתמונות האלו. נראה הרבה מהן.
המוטיב החוזר הוא תאורה טבעית מדהימה,
שכמו שאנחנו יודעים,
מאפיין כל מקום עבודה אמריקאי.
יש אלפי תמונות כאלו.
פשוט תכתבו "אם עובדת" בחיפוש תמונות בגוגל,
אתרים של מאגרי תמונות.
הן בכל רחבי האינטרנט,
הן מעל פרסומים של בלוגים וכתבות של חדשות,
ואני הפכתי להיות די אובססיבית לגביהן ולשקר שהן מספרות לנו
ולנחמה שהן נותנות לנו,
שכשמדובר באימהות טריות העובדות באמריקה,
הכל בסדר.
אבל זה לא בסדר.
כל שנה אנחנו שולחים מיליוני נשים חזרה לעבודה,
מוקדם להחריד
לאחר שהן יולדות.
זו בעיה מוסרית
אבל היום אספר לכם גם למה זו בעיה כלכלית.
נהייתי כ"כ עצבנית ואובססיבית עם חוסר המציאות בתמונות האלו,
שבכלל לא נראות כמו החיים שלי,
שלאחרונה החלטתי לצלם ולככב בסדרת פרודיה של תמונות למאגרים
שקיוויתי שהעולם יתחיל להשתמש
כדי להראות את המציאות ההזויה של לחזור לעבודה
כשמקור האוכל של התינוק שלך מחובר לך לגוף.
אראה לכם שתיים מהן.
(צחוק)
אין דבר שמשדר "תנו לה קידום!" כמו חלב אם שדולף
דרך השמלה שלך בזמן פרזנטציה.
תשימו לב שאין תינוק בצילום הזה,
כי זה לא עובד ככה,
לא בשביל רוב האימהות העובדות.
האם ידעתם, וזה יהרוס לכם את היום,
שבכל פעם שאסלה נשטפת, התוכן שלה מרוסס באוויר
והוא יישאר באוויר במשך שעות?
ועדיין, בשביל הרבה אמהות חדשות שעובדות,
זה המקום היחיד במהלך היום שהן יכולות למצוא כדי להכין את האוכל
עבור התינוקות הרכים שלהן.
אני פירסמתי את הדברים האלו, תריסר מהם, אל העולם.
רציתי להבהיר נקודה.
אבל לא ידעתי שמה שאני עושה גם פותח דלת,
כי עכשיו, זרות מוחלטות ושונות
כותבות לי כל הזמן
רק כדי לספר לי איך זה בשבילן לחזור לעבודה
בתוך ימים או שבועות מהלידה.
אני אספר לכם היום 10 סיפורים כאלה.
הם לגמרי אמיתיים, חלק מהם מאוד גולמיים,
ואף אחד מהם לא נראה כמו זה.
הנה הראשון.
"אני הייתי חברה בשירות פעיל בכלא פדרלי.
חזרתי לעבודה לאחר המקסימום האפשרי של שמונה שבועות לאחר הניתוח הקיסרי שלי.
חבר לעבודה היה מאוד מוטרד שהייתי ב'חופשה',
אז הוא בכוונה פתח לי את הדלת בזמן ששאבתי חלב אם
ועמד בפתח הדלת עם אסירים במסדרון."
רוב הסיפורים שהנשים האלו, זרות גמורות, שולחות לי עכשיו,
הן בכלל לא על הנקה.
אישה כתבה לי כדי להגיד,
"ילדתי תאומים וחזרתי לעבודה לאחר שבעה שבועות ללא תשלום.
רגשית, הייתי הרוסה.
פיזית, היה לי דימום חמור בזמן הלידה, וקרע גדול,
אז בקושי יכולתי לקום, לשבת או ללכת.
המעביד שלי אמר לי שאסור לי להשתמש בימי החופשה שלי
כי זו היתה תקופת התקציב."
התחלתי להאמין שאנחנו לא יכולים להסתכל על מצבים כאלו בעיניים
כי אז נהיה מבועתים,
ואם נהיה מבועתים אז נהיה חייבים לעשות משהו לגבי זה.
אז אנחנו בוחרים להסתכל, ולהאמין, לתמונה הזו.
אני לא ממש יודעת מה הולך בתמונה הזו,
כי בעיני היא מוזרה וקצת מפחידה.
(צחוק)
כאילו, מה היא עושה?
אבל אני יודעת מה זה אומר לנו.
זה אומר לנו שהכל בסדר.
האימא העובדת הזו, כל האימהות העובדות וכל התינוקות שלהן, הם בסדר.
אין מה לראות כאן.
ובכלל, נשים עשו בחירה,
אז זו בכלל לא הבעיה שלנו.
אני רוצה לשבור את עניין הבחירה לשני חלקים.
הבחירה הראשונה אומרת שנשים בחרו לעבוד.
אז, זה לא נכון.
היום באמריקה, נשים מהוות 47% מכוח העבודה,
וב-40% ממשקי הבית האמריקאיים
אישה היא המפרנסת היחידה או העיקרית.
העבודה בתשלום שלנו היא חלק עצום, מהמנוע של הכלכלה הזו,
והיא חיונית למנועים של המשפחות שלנו.
ברמה הלאומית, העבודה בתשלום שלנו אינה נתונה לבחירה.
בחירה מספר שתיים אומרת שנשים בוחרות להביא תינוקות,
אז נשים בלבד צריכות לשאת בתוצאות של הבחירות שלהן.
אתם יודעים, זה אחד מהדברים האלו שאם שומעים כבדרך אגב, נשמעים נכונים.
אני לא הכרחתי אוותך להביא תינוק.
אני בטח לא הייתי שם כשזה קרה.
אבל התפיסה הזו מתעלמת מאמת בסיסית,
והיא שברמה הלאומית, ההתרבות שלנו אינה ניתנת לבחירה.
התינוקות שנשים, רבות מהן נשים עובדות, מביאות היום,
ימלאו יום אחד את כח העבודה שלנו, יגנו על החופים שלנו,
יהוו את בסיס המס שלנו.
ההולדה שלנו בקנה מידה לאומי אינה ניתנת לבחירה.
אלו אינן בחירות.
אנחנו צריכים נשים שיעבדו. אנחנו צריכים נשים עובדות שיביאו תינוקות.
אז אנחנו צריכים לגרום לכך שביצוע הדברים האלו בו זמנית
יהיה לפחות אפשרי, נכון?
טוב, אז זה הזמן לבוחן פתע:
לכמה אחוז מהנשים העובדות באמריקה,
אין גישה לחופשת לידה בתשלום?
88 אחוזים.
88 אחוזים מהאימהות העובדות לא יקבלו אפילו דקה של חופשה בתשלום
אחרי שהם ילדו.
אז עכשיו אתם חושבים על חופשה ללא תשלום.
זה קיים באמריקה. זה נקרא FMLA. זה לא עובד.
בגלל האופן שזה בנוי, כל מיני יוצאים מן הכלל,
חצי מהאימהות החדשות לא זכאיות לכך.
כך זה נראה.
"אנחנו אימצנו את הבן שלנו.
כשקיבלתי את השיחה, ביום שהוא נולד, הייתי צריכה לצאת מהעבודה.
לא הייתי שם מספיק זמן כדי להיות זכאית ל-FMLA,
אז לא הייתי זכאית לחופשה ללא תשלום.
כשלקחתי חופש כדי לפגוש את הבן שלי שזה עתה נולד,
איבדתי את העבודה שלי."
התמונות האלו מהמאגרים מסתירות מציאות נוספת, שכבה נוספת.
של אלה שיש להן גישה לחופשה הזו ללא תשלום,
רוב הנשים לא יכולות להרשות לעצמן בכלל לקחת הרבה זמן.
אחות אמרה לי - "לא הייתי זכאית לנכות לטווח קצר
כי ההריון שלי נחשב למצב בריאותי קיים.
השתמשנו בכל החזרי המס שלנו וחצי מהחסכונות שלנו
במהלך ששת השבועות ללא תשלום שלי.
פשוט לא יכולנו להסתדר יותר מזה.
גופנית זה היה קשה, אבל רגשית זה היה גרוע יותר.
נאבקתי במשך חודשים להיות רחוקה מהבן שלי."
אז ההחלטה הזו לחזור לעבודה כל כך מוקדם,
זו החלטה הגיונית כלכלית המונעת מכלכלת המשפחה,
אבל לעיתים קרובות זה מחריד מבחינה גופנית
כי להביא אדם לעולם זה בלאגן.
מלצרית אמרה לי -
"בתינוק הראשון שלי, חזרתי לעבודה חמישה שבועות לאחר הלידה.
בשני, הייתי צריכה לעבור ניתוח רציני אחרי שילדתי,
אז המתנתי עד לשישה שבועות כדי לחזור.
היו לי חתכים מהדרגה השלישית."
23 אחוזים מהאימהות החדשות העובדות באמריקה
יחזרו לעבודה תוך שבועיים מהלידה.
"עבדתי כברמנית וטבחית, ממוצע של 75 שעות בשבוע במהלך ההריון.
הייתי צריכה לחזור לעבודה לפני שהתינוק שלי היה בן חודש,
עבודה של 60 שעות בשבוע.
אחת החברות לעבודה שלי היתה יכולה להרשות לעצמה רק 10 ימים עם התינוק שלה."
כמובן, זה לא רק תרחיש עם השלכות כלכליות וגופניות.
לידה היא, ותמיד תהיה, אירוע פסיכולוגי עצום.
מורה אמרה לי -
"חזרתי לעבוד 8 שבועות לאחר שהבן שלי נולד.
אני כבר סובלת מחרדות,
אבל התקפי החרדה שהיו לי לפני החזרה לעבודה היו בלתי נסבלים."
מבחינה סטטיסטית,
ככל שאישה בחופשה קצרה יותר לאחר לידת תינוק,
כך עולה הסבירות שהיא תסבול מהפרעות במצב הרוח לאחר הלידה
כמו דיכאון וחרדה,
ובין הרבה תוצאות פוטנציאליות של ההפרעות האלו,
התאבדות היא סיבת המוות השנייה הנפוצה ביותר
בשנה הראשונה לאחר לידה של נשים.
תהיו מוכנים לסיפור הבא -
אני מעולם לא פגשתי את האישה הזו, אבל קשה לעבור הלאה.
"אני מרגישה אבל אדיר וכעס שאיבדתי זמן מהותי,
חסר תחליף ומעצב עם הבן שלי.
הצירים והלידה גרמו לי להרגיש שבורה לחלוטין.
במשך חודשים, כל מה שאני זוכרת זה את הצעקות: גזים, הם אמרו.
מבפנים אני טבעתי.
כל בוקר, שאלתי את עצמי כמה זמן אני עוד אוכל לעשות את זה.
הרשו לי להביא את התינוק לעבודה.
סגרתי את דלת המשרד שלי בזמן שנדנדתי והרגעתי
והתחננתי אליו שיפסיק לצרוח כדי שלא אסתבך בצרות.
הסתתרתי מאחורי דלת המשרד בכל יום ארור
ובכיתי בזמן שהוא צעק.
בכיתי בשירותים בזמן ששטפתי את הציוד של המשאבה.
כל יום, בכיתי כל הדרך לעבודה וכל הדרך בחזרה הביתה.
הבטחתי לבוס שלי שאת העבודה שלא הספקתי במהלך היום,
אשלים בלילה מהבית.
חשבתי שפשוט יש משהו שהוא לא בסדר איתי שאני לא מצליחה להתמודד עם זה."
אז אלו הן האימהות.
מה עם התינוקות?
כמדינה, האם אכפת לנו ממיליוני התינוקות
שנולדים מדי שנה לאימהות עובדות?
אני אומרת שלא,
לא עד שהם בגיל של תשלום מיסים או שירות בצבא.
אנחנו אומרים להם שנראה אותם בעוד 18 שנה,
ולהגיע לשם זה כבר אחריותם.
אחת הסיבות שאני יודעת את זה זה שלתינוקות שלאימהות שלהם
יש 12 שבועות או יותר בבית איתם
יש סיכוי גבוה יותר לקבל את כל החיסונים והבדיקות הבריאותיות בשנה הראשונה לחייהם,
אז התינוקות האלו מוגנים יותר ממחלות קטלניות ומטילות מום.
אבל הדברים האלו מוסתרים מאחורי תמונות כמו אלו.
לאמריקה יש מסר לאימהות חדשות שעובדות ולתינוקות שלהם.
כמה זמן שאתם מקבלים ביחד אתם צריכים להכיר תודה,
ואתם מהווים בעיה
לכלכלה ולמעבידים שלכם.
העניין הזה של הכרת תודה חוזר בהרבה סיפורים שאני שומעת.
אישה אמרה לי -
"חזרתי לעבודה שמונה שבועות לאחר הניתוח הקיסרי שלי
כי בעלי היה חסר עבודה.
בלעדיי, הבת שלי לא הצליחה לשגשג.
היא לא הסכימה לקחת בקבוק.
היא החלה לאבד ממשקלה.
למזלי, המנהל שלי היה מאוד מבין.
הוא איפשר לאימי להביא את התינוקת שלי, שהיתה עם חמצן ומוניטור,
4 פעמים במשמרת כדי שאוכל להניק אותה."
יש מועדון קטן של מדינות בעולם
שאינן מציעות חופשה על חשבון המדינה לאימהות חדשות.
רוצים לנחש מי הם?
השמונה הראשונות מסתכמות באוכלוסייה של 8 מיליון.
הן פפואה גינאה החדשה, סורינם, ומדינות האיים הזעירות
מיקרונזיה, איי מרשל, נאורו, ניואה, פאלאו וטונגה.
מספר תשע היא ארצות הברית של אמריקה,
עם 320 מיליון תושבים.
אה, זה הכל.
זה סוף הרשימה.
כל כלכלה אחרת בכדור הארץ
מצאה דרך לאפשר חופשת לידה בתשלום ברמה מסוימת
בשביל האנשים שעובדים למען עתיד המדינות האלו,
אבל אנחנו אומרים - "אין סיכוי שאנחנו יכולים לעשות את זה."
אנחנו אומרים שהשוק יפתור את הבעיה הזו,
ואז אנחנו מעודדים כשתאגידים מציעים אפילו חופשת לידה בתשלום ארוכה יותר לנשים
שהן כבר המלומדות יותר והמשתכרות יותר מבינינו.
זוכרים את ה-88 אחוזים?
הנשים האלו עם ההכנסה הבינונית והנמוכה לא ישתתפו בזה.
אנחנו יודעים שיש מחיר לכלכלה מתנדנדת, מחיר פיננסי, פיזי ורגשי לגישה הזו.
ואנחנו החלטנו - החלטנו, לא במקרה,
להעביר את המחירים האלו לאימהות עובדות ולתינוקות שלהן.
אנחנו יודעים שתג המחיר גבוה יותר לנשים עם הכנסה נמוכה,
ומכאן, באופן חסר פרורורציה, לנשים לא לבנות.
אנחנו מעבירים אותם בכל מקרה.
כל זה לבושתה של אמריקה.
אבל זה גם סיכון לאמריקה.
כי מה יקרה
אם כל הבחירות האינדיבידואליות הללו לעשות ילדים
יהפכו לבחירות אינדיבידואליות לא לעשות ילדים.
אישה אחת אמרה לי,
"אימהות חדשה היא קשה. היא לא צריכה להיות טראומטית.
כשאנחנו מדברים על הרחבת המשפחה שלנו עכשיו,
אנחנו מתמקדים בכמה זמן יהיה לי לדאוג לעצמי ולתינוק חדש.
אם נצטרך לעשות זאת שוב באותו אופן כמו הראשון,
אולי נישאר עם ילד אחד."
קצב הילודה הנדרש בארצות הברית כדי לשמור על האוכלוסייה יציבה
הוא 2.1 תינוקות חיים לאישה.
בארצות הברית היום, אנחנו עומדים על 1.86.
אנחנו צריכים שנשים יביאו ילדים,
ואנחנו באופן פעיל מתמרצים נשים עובדות שלא לעשות זאת.
מה יקרה לכוח העבודה, לחדשנות, לתוצר המקומי הגולמי,
אם אחת אחרי השניה, האימהות העובדות במדינה הזו יחליטו
שהן לא יכולות לשאת ולעשות את הדבר הזה יותר מפעם אחת?
אני כאן היום רק עם רעיון אחד ששווה להפיץ,
ואתם ניחשתם מהו.
המדינה החזקה ביותר על כדור הארץ
צריכה להציע חופשת לידה בתשלום מטעם המדינה
לאנשים שעובדים למען עתיד המדינה
ולתינוקות שמייצגים את העתיד הזה. ויפה שעה אחת קודם.
לידת תינוק היא טובת הציבור.
החופשה הזו צריכה להיות מסובסדת על ידי המדינה.
לא צריכות להיות לה חריגות עבור עסקים קטנים,
תקופת העסקה או יזמים.
צריך לאפשר לחלוק אותה בין בני זוג.
דיברתי היום הרבה על אימהות,
אבל השותפים חשובים בכל כך הרבה רמות.
אף אישה נוספת לא צריכה לחזור לעבודה
בזמן שהיא צולעת ומדממת.
אף משפחה נוספת לא צריכה לרוקן את החסכונות שלה
בשביל לקנות מספר ימים בשביל מנוחה, התאוששות והתקשרות.
אף תינוק שברירי נוסף
לא צריך לעבור ישירות מהאינקובטור למעון יום
בגלל שההורים שלו ניצלו את כל זמנם המועט
בישיבה בטיפול נמרץ ילדים.
אף משפחה עובדת נוספת לא צריכה שיאמרו לה
שההתנגשות בין העבודה שלהם, העבודה הנדרשת וההורות הנדרשת,
היא הבעיה שלהם בלבד.
המילכוד הוא שכשזה קורה למשפחה חדשה, זה מכלה,
ומשפחה עם תינוק חדש היא יותר פגיעה כלכלית
מאשר הם היו אי פעם בעבר,
כך שאימא חדשה לא יכולה להרשות לעצמה לעמוד על שלה.
אבל לכולנו יש קולות.
אני סיימתי, סיימתי להביא ילדים,
ואתם אולי בזמן שלפני תינוק,
אתם אולי אחרי תינוק,
אתם אולי לא בעניין של תינוק.
זה לא אמור לשנות.
אנחנו צריכים להפסיק למסגר את זה כעניין של אימהות,
או אפילו עניין של נשים.
זה עניין אמריקאי.
אנחנו צריכים להפסיק לקנות את השקר שהתמונות האלו מספרות לנו.
אנחנו צריכים להפסיק להתנחם על ידם.
אנחנו צריכים לשאול למה אומרים לנו שזה לא יכול לעבוד
כשאנחנו רואים את זה עובד בכל מקום אחר בעולם.
אנחנו צריכים לזהות שהמציאות האמריקאית הזו
גורמת לנו לחוסר כבוד ומסכנת אותנו.
כיוון שזה לא,
זה לא,
וזה לא איך שאימא עובדת נראית.
(מחיאות כפיים)