A kód a jövő világnyelve.
A 70-es években a punkzene volt egy egész nemzedék nyelve,
a 80-as években pedig valószínűleg a pénz.
De az én nemzedékem számára
a képzelet és a világ közötti összekötő kapocs a szoftver.
Ez azt jelenti, hogy nekünk
gyökeresen másféle emberekre van szükségünk
a termékek előállításához,
akik a számítógépet nem látják gépinek, magányosnak és unalmasnak és csodásnak,
hanem olyannak, amelyet össze lehet bütykölni,
föl lehet javítani, nyúzni lehet, stb.
Első ismerkedésem a programozás és a technológia világával
zsenge 14 éves koromban kezdődött.
Tizenévesként őrülten belezúgtam egy idősebb férfiba,
történetesen a szóban forgó idősebb férfi
az USA akkori alelnöke, Al Gore volt.
Azt tettem, amit minden egyes tinilány tenni szokott.
Ki akartam nyilvánítani a szerelmemet,
ezért csináltam neki egy weboldalt, ezt ni.
2001-ben nem volt se Tumblr,
se Facebook, se Pinterest.
Meg kellett tanulnom kódolni,
hogy kifejezhessem minden vágyódásomat és szerelmemet.
Hát, számomra ezzel kezdődött a programozás.
Az önkifejezés eszközeként indult.
Ugyanúgy, mint amikor kisebb voltam, színeseket használtam és legóztam.
Ahogy nőttem, gitárleckéket és színdarabokat használtam e célra.
De aztán jöttek a fiúk és más dolgok, amikért lelkesedhettem,
pl. a költészet és a harisnyakötés,
meg a francia rendhagyó igék ragozása,
ábrándozás kitalált világokról,
Bertrand Russell és filozófiája.
Egyike lettem azoknak, akik szerint
a számítógépek unalmasak és gépiesek és magányosak.
Most viszont ezt gondolom.
A kislányok nem tudják, hogy nem kell szeretniük a számítógépet.
A kislányok bámulatosak.
Nagyon-nagyon jók abban, ha valamire összpontosítaniuk kell,
ha precíznek kell lenniük, és csodásakat kérdeznek,
pl. "Mi?" és "Miért?" és "Hogyan" és "Mi van, ha?"
Fogalmuk sincs, hogy nem kell szeretniük a számítógépet.
Ezt a szüleik gondolják.
Mi, szülők gondoljuk úgy,
hogy az informatika ezoterikus, furcsa tudományág,
amely csak a misztikumok tudóinak a sajátja.
Ami olyan távolra került a mindennapi életünktől,
mint, mondjuk, a magfizika.
Részben igazuk van.
A programozásban van egy csomó szintaxis, vezérlés, adatstruktúra,
algoritmus, szokás,
protokoll és paradigma.
Egyre inkább miniatürizáltuk a számítógépeket.
Az ember-gép kapcsolat újabb és újabb absztrakciójának rétegeit
halmoztuk egymásra,
s már ott tartunk, hogy fogalmunk sincs a számítógép működéséről,
vagy arról, hogyan beszéljünk vele.
Testünk működését ugyan megtanítjuk a srácainknak,
azt is megtanítjuk, hogyan működnek a belsőégésű motorok,
sőt, még abba is beavatjuk őket, hogyan válhat valaki
űrhajóssá.
De amikor a srác megkérdezi:
"Mi az a buborékrendezési algoritmus?"
Vagy: "Honnan tudja a gép, mi a teendője, ha megnyomom a »LEJÁTSZÁS« gombot,
honnan tudja, mikor melyik videót indítsa?"
Vagy: "Linda, az internet az egy hely?"
Mi, felnőttek, ilyenkor furcsamód hallgatásba merülünk.
Van, aki így felel: "Ez mágikus",
más meg: "Ez túl bonyolult."
Ami azt illeti, egyik sem igaz.
Nem mágikus és nem bonyolult.
Csak minden borzasztó gyorsan történt.
A számítógéptudósok megépítették e pompás, gyönyörű gépeket,
de úgy, hogy nagyon idegenkedünk a gépektől,
meg attól a nyelvtől, amelyen beszélgetünk velük.
Ezért már nem is tudjuk, hogyan beszéljünk a gépekkel
különleges felhasználói felületek nélkül.
Ezért senki sem jött rá,
hogy amikor a francia rendhagyó igéket ragoztam,
voltaképpen a mintafölismerő készségemet gyakoroltam.
Amikor a kötés iránt lelkesedtem,
voltaképpen szimbolikus parancsok sorozatát követem,
amely ciklusokat foglal magában.
Bertrand Russell egész életében kereste,
melyik precíz nyelv teremt kapcsolatot az angol és a matematika között:
e nyelv hazája a számítógépben van.
Programozó voltam, de ezt senki sem tudta.
A mai gyerekek kikopogtatják, megszerzik és kitotózzák útjukat a világban.
De ha nem adunk nekik eszközöket a számítógéphez,
alkotók helyett csak vevőket nevelünk.
Az egész keresés vezetett el engem e kislányhoz.
Rubynak hívják, 6 éves.
Bátor, fantáziadús, de egy kissé basáskodó típusú.
Amikor egy problémába ütközöm,
miközben a programozást tanulom,
pl.: "Mi az objektumorientált tervezés vagy mi az a szemétgyűjtés?"
Mindig megpróbáltam elképzelni, hogyan magyarázná el egy hatéves a problémát.
Írtam egy illusztrált könyvet a kislányról.
Ruby ilyeneket tanított nekem.
Ruby arra tanított, hogy ne féljek
az ágy alatti "bogarak"-tól.
És hogy még a legnagyobb probléma is
egymásba gabalyodott kis problémák csoportjából áll.
Ruby összeismertetett a barátaival,
az internetkultúra színes világával.
Barátjai között van a szép hópárduc,
amelyik nem akar más gyerekkel játszani.
Ruby barátai a zöld robotok, amik barátságosak, de igen rendetlenek.
Barátai közé számítja még Linuxot, a pingvint,
aki rettenetesen hatékony, de nehéz megérteni.
Meg még az idealista rókákat, meg a többieket.
Ruby világában játékosan tanuljuk a technológiát.
Pl. a számítógépeknek jól megy az ismétlés,
ezért Ruby így szokta tanítani a ciklust.
Ez Ruby kedvenc táncfigurája: "Taps, taps, dobbant, dobbant,
taps, taps és ugrás."
A ciklusszámolást úgy tanuljuk, hogy négyszer ismételjük.
A sorozat ismétlésével megtanuljuk a ciklusokat,
miközben féllábon állok.
Addig tanuljuk a sorozat ismétlésével,
amíg anya eszét nem veszti.
(Nevetés)
Legfőként, megtanuljuk, hogy nincsenek kész válaszok.
Amikor Ruby világának tananyagáról esett szó,
meg kellett kérdeznem a srácokat, milyennek látják a világot,
milyen kérdéseik vannak,
és játékos vizsgákat szoktam rendezni.
Ezt a 4 képet szoktam nekik megmutatni.
Egy autó képét, egy élelmiszerboltét,
egy kutyáét és egy vécéét.
Meg szoktam kérdezni: "Szerintetek közülük melyik egy számítógép?"
A gyerekek nagyon maradiak, mert így felelnek:
"Á, egyikük sem számítógép.
Tudom, milyen egy számítógép:
Az egy világító doboz,
ami előtt anyu vagy apu túl sok időt tölt."
De aztán beszélgetni szoktunk,
és fölfedezzük, hogy a kocsi voltaképpen egy számítógép,
van benne irányítórendszer.
Viszont a kutya semmi esetre sem lehet számítógép,
de nyakörve van,
és a nyakörvben lehet számítógép.
Az élelmiszerboltban annyiféle számítógép lehet,
pl. a pénztárgéprendszer, a riasztóberendezés.
Gyerekek, azt tudjátok,
hogy Japánban a vécék is számítógépek,
és hackerek föltörik őket?
(Nevetés)
Továbbmegyünk,
és ilyen kis öntapadókat adok nekik, amiken BE-KI gomb látható.
Azt mondom nekik: "Ma varázserőtök van,
amivel a szobában bármiből számítógépet csinálhattok."
A gyerekek pedig nekifognak.
"Elég meredeknek hangzik, nem tudom, mi a helyes válasz."
De azt mondom nekik. "Nyugi,
a szüleitek sem tudják a helyes választ.
Nemrég hallottak életükben először
a Dolgok internetjéről.
Gyerekek, ti lesztek az elsők,
akik olyan világban élnek, ahol minden számítógép."
Aztán a kislány odalépett hozzám,
hozott egy kerékpárlámpát,
és azt mondta: "Ha ez a kerékpárlámpa számítógép lenne,
változtatná a színét."
Erre én: "Ez tényleg jó ötlet, és még mit tudjon csinálni?"
Töri-töri a fejét, majd kiböki:
"Ha ez a kerékpárlámpa számítógép lenne,
biciklitúrára mehetnék a papámmal,
sátorban aludnánk,
és ez a biciklilámpa filmvetítőgép is lehetne."
Na, erre a pillanatra vágytam!
Arra, mikor a srác rájön,
hogy a világ még félkész állapotú,
hogy a világ tökéletesítésének csodálatos módja csakis az,
hogy technológiát hozunk létre,
és ebben a változtatásban mindegyikünk részt vehet.
Az utolsó történet: építettünk számítógépet is,
Megismertük a basáskodó mikroprocesszort,
a segítőkész RAM- és ROM-memóriákat.
Miután összeraktuk a számítógépünket,
megterveztünk hozzá egy alkalmazást is.
Kedvenc történetem erről a kisfiúról szól.
Hatéves, kedvenc játéka,
hogy ő űrhajós.
A fiú óriási fülhallgatót hord a fején,
ki se lát a pici papír-számítógépéből,
mert — figyeljenek! — a fiú épített
egy galaxisok közötti saját földi irányító alkalmazást.
Az apja, a Mars körül keringő magányos űrhajós
a szoba túlsó sarkában tartózkodik,
és a fiú fontos küldetése,
hogy az apját épségben visszahozza a Földre.
Ezeknek a srácoknak teljesen más képük lesz a világról, és arról is,
hogy technikával hogyan hozzuk létre.
Végül, minél elérhetőbbé, minél befogadóbbá
és minél változatosabbá tesszük a technológia világát,
annál színesebb és jobb lesz a világ.
Képzeljünk el egy pillanatra egy világot,
amelyben a termékek gyártásáról szóló történetekben
nemcsak a 20-as éveikben járó
szilíciumvölgyi fiúk szerepelnek,
hanem kenyai iskoláslányok és norvég könyvtárosok is.
Képzeljünk el egy világot, amelyben a jövő csöpp Ada Lovelace-ei,
akiknek a 2-es számrendszer a valóság,
úgy nőnek föl, hogy a technikát derűlátón és bátran szemlélik.
Magukénak érzik a világ erejét,
lehetőségeit és korlátjait.
A technológia világát, amely csodálatos, szeszélyes
és egy picikét hátborzongató.
Kislánykoromban
mesemondó akartam lenni.
Imádtam a kitalált világokat,
az volt a kedvenc játékom,
hogy reggelente Moominvalley-ban ébredek.
Délutánonként pedig a Tatuin bolygón kószálok.
Esténként meg Narniában térek nyugovóra.
A programozás tökéletes foglalkozásnak bizonyult.
Világokat alkotok.
Mesék helyett kódokkal alkotom meg őket.
A programozás nyújtja nekem azt a csodás hatalmat,
amellyel ezt a kis univerzumot
a maga szabályaival, paradigmáival és gyakorlatával fölépíthetem.
A semmiből hozhatok létre valamit, pusztán a logika erejével.
Köszönöm.
(Taps)