Kakva će biti budućnost učenja?
Ja imam plan,
ali da bih vam rekao nešto više o tome,
moram vam ispričati jednu kratku priču,
koja predstavlja dobar uvod.
Pokušao sam da istražim
gde je nastao način učenja koji mi danas koristimo u školama,
odakle je došao?
Možete da pogledate daleko u prošlost,
ali ako pogledate današnje školovanje,
prilično je jasno odakle je poteklo.
Poteklo je od pre oko 300 godina,
od poslednjeg
i najvećeg carstva na planeti. ("Britanskog carstva")
Zamislite da pokušavate da vodite šou,
koji se sastoji u tome da treba da obiđete celu planetu,
bez kompjutera, bez telefona,
sa podacima koji su vam napisani na parčetu papira,
i da putujete brodovima.
Ali Viktorijanci su uspeli u tome.
To što su uradili je neverovatno.
Stvorili su globalni računar
sastavljen od ljudi.
I danas je još uvek sa nama.
Zove se birokratska administrativna mašina.
I da bi ta mašina radila,
potrebno vam je mnogo ljudi.
Napravili su još jednu mašinu koja će stvarati te ljude:
školu.
Škole bi proizvodile ljude
koji bi potom postali delovi
birokratske administrativne mašine.
Moraju biti međusobno identični.
Moraju znati tri stvari:
moraju da imaju dobar rukopis, jer su podaci pisani rukom;
moraju da znaju da čitaju;
i moraju da znaju da množe,
dele, sabiraju i oduzimaju napamet.
Moraju da budu toliko identični da možete uzeti nekoga sa Novog Zelanda
i odvesti ga u Kanadu
i on bi automatski bio funkcionalan.
Viktorijanci su bili sjajni inženjeri.
Projektovali su toliko snažan sistem
da je i danas sa nama,
konstantno proizvodi identične ljude
za mašinu koja više ne postoji.
Carstva više nema,
i šta mi to radimo sa tim pronalaskom
koji stvara identične ljude
i šta ćemo sledeće da uradimo
ako smo uopšte planirali da nešto uradimo sa tim?
["Škole kakve ih znamo su zastarele"]
To je prilično snažan komentar.
Rekao sam škole kakve ih znamo danas su zastarele.
Ne kažem da su pokvarene.
Veoma je popularno reći da je obrazovni sistem pokvaren.
Nije pokvaren. Fantastično je konstruisan.
Samo nam više nije potreban. Istekao mu je rok.
Kakvi su današnji poslovi?
Pa, činovnici su računari.
Na hiljade ih je u svakoj kancelariji.
I imate ljude koji dovode ove računare
do njihovih činovničkih poslova.
Ovi ljudi ne moraju da imaju lep rukopis.
Nije im potrebno da izvode računske operacije napamet.
Ne moraju da znaju da čitaju.
Zapravo, potrebno je da umeju da čitaju pronicljivo.
Tako da je to današnjica, ali još uvek ne znamo
kako će izgledati poslovi u budućnosti.
Znamo da će ljudi raditi odakle žele,
kad god žele, na način koji odaberu.
Kako će ih današnje školovanje pripremiti
za takav svet?
Pa, naleteo sam na celu ovu stvar sasvim slučajno.
Učio sam ljude kako da pišu kompjuterske programe
u Nju Delhiju, pre 14 godina.
Pored mesta gde sam radio nalazio se geto.
I često sam mislio o tome kako li će ova deca ikada
naučiti da programiraju?
Ili ne bi trebala?
U isto vreme, imali smo i puno roditelja,
bogataša, koji su imali računare,
i koji su mi govorili: "Znate, ja mislim
da je moj sin nadaren,
jer radi neverovatne stvari na računaru.
A moja kćerka - ona je natprosečno inteligentna."
I tako dalje. I odjednom sam pomislio,
kako to da svi bogati ljudi
imaju tako izuzetno nadarenu decu?
(Smeh)
Šta su to siromašni radili pogrešno?
Napravio sam rupu u graničnom zidu
sa getom pored moje kancelarije
i stavio računar unutra kako bih video šta će se desiti
ako dam računar deci koja ga nikada nisu imala,
koja ne znaju ni reč engleskog i koja ne znaju šta je to internet.
Deca su dotrčala.
Bio je skoro metar od zemlje. Pitala su: "Šta je to?"
Rekao sam: "Pa, ne znam."
(Smeh)
Pitala su: "Zašto ste to stavili ovde?"
Rekao sam: "Eto tako."
A onda su pitala: "Možemo li da ga dodirnemo?" Odgovorio sam: "Ako želite."
I otišao sam.
Oko osam sati kasnije,
pronašli smo ih kako surfuju i uče jedni druge da surfuju.
Rekao sam: "Pa to je nemoguće, jer -
kako bi bilo moguće? Oni ne znaju ništa."
Moje kolege su rekle: "Ne, postoji jednostavno rešenje.
Mora da je neko od tvojih studenata prošao
i pokazao im kako da koriste miš."
Rekao sam: "Da, verovatno je tako."
I ponovio sam eksperiment. Otišao sam skoro 500 km od Delhija
u veoma udaljeno selo
gde je šansa pojave softverskog inženjera
bila veoma mala. (Smeh)
Ponovio sam eksperiment tamo.
Nisam imao gde da ostanem, tako da sam postavio svoj računar,
otišao, vratio se posle par meseci,
i pronašao decu kako igraju igrice.
Kada su me videla, rekla su,
"Želimo brži procesor i bolji miš."
(Smeh)
Rekao sam: "Kako je, pobogu, moguće da znaju sve to?"
Rekli su mi nešto vrlo interesantno.
Iznerviranim glasom, rekli su:
"Dali ste nam mašinu koja radi samo na engleskom,
tako da smo morali da naučimo engleski kako bismo je mogli koristiti." (Smeh)
To je bilo prvi put da, kao nastavnik,
čujem reči "naučiti sebe" izrečene na tako uobičajen način.
Evo kratkog osvrta na te godine.
Ovo je prvi dan "Rupe u Zidu".
Sa desne strane je osmogodišnjak.
Sa leve strane je njegova šestogodišnja učenica.
On je uči kako da surfuje.
Potom sam i u ostalim delovima zemlje,
više puta ponovio ovaj eksperiment
i dobio identične rezultate.
["Film Rupa u zidu - 1999"]
Osmogodišnjak objašnjava starijoj sestri šta da radi.
I najzad devojčica objašnjava šta je to na marathi jeziku,
i kaže: "Unutra je procesor."
Tako sam počeo da objavljujem.
Objavio sam svuda. Napisao sam i izmerio sve
i rekao da za devet meseci, grupa dece,
ostavljena sa kompjuterom na bilo kom jeziku
može da postigne isti rezultat kao sekretarica na zapadu.
Video sam kako se to dešava više puta.
Ali bio sam radoznao da saznam, šta još mogu uraditi
ako već mogu ovoliko?
Počeo sam da eksperimentišem sa drugim subjektima
među njima, na primer, izgovorom.
Postoji jedna zajednica dece u južnoj Indiji
koja imaju jako loš izgovor engleskog jezika,
a potreban im je dobar izgovor zbog boljih poslova.
Napravio sam im program govor-u-tekst u kompjuteru,
i rekao: "Govorite u to dok se ne ispiše ono što ste rekli."
(Smeh)
Tako su i uradili i evo kratkog prikaza.
Kompjuter: Drago mi je. Dete: Drago mi je.
Šugata Mitra: Razlog zbog kojeg sam završio sa licem
ove mlade dame jeste to što pretpostavljam da je mnogi od vas znaju.
Ona radi u korisničkom servisu u Hajderabadu
i možda vas je maltretirala u vezi sa računima za kreditne kartice
sa vrlo jasnim engleskim akcentom.
Onda se ljudi zapitaju, dokle će sve ovo otići?
Gde je tome kraj?
Odlučio sam da uništim sopstveni argument
tako što ću dati apsurdan predlog.
Napravio sam hipotezu, besmislenu hipotezu.
Tamil je južno-indijski jezik i zapitao sam se
mogu li deca koja govore Tamil jezikom, u selu u južnoj Indiji
naučiti nešto o biotehnologiji replikacije DNK na engleskom
sa uličnog kompjutera?
Odlučio sam da ih ocenim. Dobiće nulu.
Potrošiću par meseci, ostaviću ga na nekoliko meseci,
vratiću se, ponovo će dobiti nulu.
Vratiću se u laboratoriju i zaključiću da su nam potrebni nastavnici.
Našao sam selo. Kalikupam u južnoj Indiji.
Postavio sam "Rupu u Zidu" i kompjutere tamo,
postavio sam raznovrsne stvari o DNK replikaciji sa interneta,
od kojih većinu ni sam nisam razumeo.
Deca su dotrčala i pitala: "Šta je sve ovo?"
Rekao sam: "To je nešto vrlo tematski specifično i jako važno. Ali je na engleskom."
Na to su rekli: "Kako ćemo razumeti toliko složen engleski jezik
i te dijagrame i hemiju?"
Do tada sam već bio razvio novi pedagoški metod
i primenio ga. Odgovorio sam: "Nemam pojma."
(Smeh)
"Uostalom, ja sada odlazim."
(Smeh)
Tako sam ih ostavio na nekoliko meseci.
Dobili su nule. Dao sam im test.
Došao sam nakon dva meseca
i deca su dotrčala u gomili i rekla: "Ništa ne razumemo."
Pomislio sam: "Šta sam uopšte očekivao?"
Rekao sam: "U redu, ali koliko vam je bilo potrebno
da shvatite da ništa ne razumete?"
Rekli su: "Nismo odustali.
Svaki dan gledamo u to."
Na to sam rekao: "Šta? Ne razumete ništa na ovom ekranu
pa ipak buljite u to dva meseca? Zašto?"
Onda je mala devojčica koju upravo vidite,
podigla ruku i rekla mi na lošem tamilskom i engleskom:
"Pa, izuzev činjenice da
nepravilna replikacija DNK molekula dovodi do bolesti,
nismo ništa drugo razumeli."
(Smeh) (Aplauz)
Potom sam ih testirao.
Dobio sam obrazovnu nemogućnost, sa nule na 30 procenata
za dva meseca na tropskoj vrućini
sa kompjuterom ispod drveta na jeziku koji nisu znali
radeći nešto što je decenijama ispred njihovog vremena.
Apsurdno. Ali morao sam da pratim viktorijanska pravila.
Sa trideset procenata se pada.
Šta da uradim da bi prošli? Moraju da zarade još 20 poena.
Nisam mogao da nađem nastavnika. Ali uspeo sam da nađem njihovu drugaricu,
22-godišnju devojku, koja je radila kao računovođa
i koja se igrala sa njima sve vreme.
I pitao sam ovu devojku: "Možeš li da im pomogneš?"
Odgovorila je: "Apsolutno ne.
Nisam imala nauku u školi. Nemam pojma
šta oni to rade po ceo dan ispod drveta. Ne mogu ti pomoći."
Rekao sam: "Reći ću ti kako. Upotrebi metod bake."
Pitala je: "A šta je to?"
Rekao sam: "Stani iza njih.
I kad god nešto urade, ti im samo reci:
'Uau, kako ste uspeli to da uradite?
Šta je sledeće? O Bože, kad sam ja bila kao vi nisam mogla ništa slično da uradim.'
Znate, kako to bake rade."
Tako je ona to radila naredna dva meseca.
Rezultat je skočio na 50 procenata.
Kalikupam je sustigao
moju kontrolnu grupu u Nju Delhiju,
u bogatoj privatnoj školi sa obučenim nastavnikom biotehnologije.
Kada sam video taj grafik znao sam da ima načina da se izjednače tereni.
Ovo je Kalikupam.
(Deca pričaju) Neuroni ... komunikacija.
Ugao kamere nije dobar. Ovo je samo amaterski snimak,
ali ono o čemu ona govori, kao što možete da zaključite,
jesu neuroni i pokazuje rukama ovako,
govoreći da neuroni komuniciraju.
Sa 12.
I kakvi će biti poslovi?
Pa, znamo kakvi su danas.
Kakvo će biti učenje? Znamo kakvo je danas,
deca su nadvijena nad svoje telefone u jednoj ruci
i nevoljno odlaze u školu sa knjigama u drugoj.
Kako će biti sutra?
Možda nećemo morati uopšte da idemo u školu?
Da li će možda doći vreme kada ćemo za dva minuta
moći da saznamo šta nam je potrebno?
Može li biti - razarajuće pitanje,
pitanje koje me je proganjalo od Nikolasa Negropontea -
može li biti da se krećemo prema budućnosti
u kojoj će znanje biti suvišno?
Ali to je užasno. Mi smo homo sapiensi.
Znanje je to što nas odvaja od majmuna.
Ali pogledajte na ovaj način.
Prirodi je trebalo 100 miliona godina
da uspravi majmuna
i pretvori ga u Homo sapiensa.
Nama je trebalo svega 10 000 godina da učinimo znanje suvišnim.
Kakvo je to postignuće.
Ali moramo da to integrišemo u našu budućnost.
Podsticanje deluje kao ključ za to.
Ako pogledate Kupam,
ako pogledate sve eksperimente koje sam sproveo,
to je bilo, jednostavno rečeno "Uau", nazdravljanje učenju.
Postoje dokazi u neuronauci.
Reptilski deo mozga, koji se nalazi u njegovom središtu,
blokira sve ostalo kada je ugrožen,
gasi prefrontalni korteks, delove koji uče,
sve to gasi.
Kažnjavanje i ispiti se opažaju kao pretnje.
Mi teramo našu decu da zatvore svoje mozgove
i potom zahtevamo od njih da rade.
Zašto je stvoren ovakav sistem?
Zato što je bio potreban.
Postojao je period u doba carstava
kada su bili potrebni ljudi koji bi preživeli u tim pretećim okolnostima.
Kada stojiš u rovu potpuno sam,
ako možeš da preživiš, onda si prošao.
Ako ne možeš, onda si pao.
Ali te godine carstva su prošle.
Šta se dešava sa kreativnošću u naše vreme?
Moramo da pomerimo ravnotežu
sa pretnje na zadovoljstvo.
Vratio sam se u Englesku u potrazi za bakama.
Dao sam obaveštenja u kojima je stajalo,
ako ste britanska baka, ako imate internet i kameru,
možete li mi besplatno dati jedan sat nedeljno?
Dobio sam 200 u prve dve nedelje.
Poznajem više britanskih baka nego bilo ko drugi u univerzumu. (Smeh)
One se zovu Oblak Baka.
Oblak Baka je na internetu.
Ako neko dete ima problem, mi potražimo Baku.
Ona se pojavi na Skajpu i rešava stvari.
Video sam kako to rade iz sela po imenu Digls
u severozapadnoj Engleskoj,
do sela Tamil Nadu u Indiji,
udaljenog 9500 km.
Ona to čini sa samo jednim starinskim pokretom.
"Pssst."
U redu?
Pogledajte ovo.
Baka: Ne možeš me uhvatiti. Recite.
Ne možeš me uhvatiti.
Deca: Ne možeš me uhvatiti.
Baka: Ja sam Džindžerbred Čovek. Deca: Ja sam Džindžerbred Čovek.
Baka: Bravo! Vrlo dobro!
Š.M.: Šta se to dešava ovde?
Mislim da bi trebalo da pogledamo
učenje
kao rezultat edukativne samo-organizacije.
Ako dozvolite da se edukativni proces sam organizuje
pojaviće se učenje.
Nije stvar u tome da se natera da se učenje desi.
Stvar je u tome da se dozvoli da ono nastane.
Nastavnik pokreće proces,
a potom se sa strahopoštovanjem povuče
i posmatra kako učenje nastaje.
Mislim da sve ukazuje na to.
Ali kako ćemo znati? Kako ćemo doći do saznanja?
Pa, ja planiram da izgradim
Sredine samo-organizovanog učenja (SOLE).
To su zapravo širokopojasni internet, saradnja
i ohrabrivanje na jednom mestu.
Probao sam ovo u mnogim školama.
Pokušano je i širom sveta i nastavnici
bi samo sa strane rekli: "I dešava se samo od sebe?"
I ja bih odgovorio: "Da, dešava se samo od sebe." "Kako ste znali?"
Rekao sam: "Nećete verovati deci koja su mi rekla
i odakle su."
Ovo je "SOLE" na delu.
(Deca razgovaraju)
Ovo je u Engleskoj.
On održava red i mir,
jer setite se da nema nastavnika u blizini.
Devojčica: Ukupan broj elektrona nije jednak ukupnom broju protona - Š.M.: Australija
Devojčica: - daje mu pozitivno ili negativno naelektrisanje.
Jonsko naelektrisanje jednako je razlici
protona i elektrona u jonu.
Š.M.: Decenija ispred svog vremena.
Pa SOLEici, mislim da nam treba kurikulum za velika pitanja.
Već ste čuli nešto o tome. Znate šta to znači.
Bilo je vreme u kamenom dobu kada su muškarci i žene
sedeli i gledali u nebo pitajući se:
"Šta su ta trepćuća svetla?"
Oni su napravili prvi kurikulum, ali smo izgubili iz vida ova čudesna pitanja.
Sveli smo ih na tangentu ugla.
Ali to nije dovoljno seksi.
Način na koji biste pitali devetogodišnjaka bio bi:
"Ako bi meteorit pretio da udari u Zemlju,
kako bi mogao da znaš da li će udariti ili ne?"
I ako on kaže: "Šta? Kako?"
vi mu kažete: "Postoji magična reč. Zove se tangenta ugla,"
i ostavite ga. On će otkriti.
Evo par slika iz SOLE-a.
Pokušao sam sa neverovatnim, neverovatnim pitanjima -
"Kada je svet nastao? Kako će se završiti?" -
koje sam postavljao devetogodišnjacima.
Ovo je o tome šta se dešava sa vazduhom koji udišemo.
Ovo je rad učenika bez ikakve pomoći nastavnika.
Nastavnik samo postavlja pitanje
i potom se povlači i divi se odgovoru.
Pa šta je moja želja?
Moja želja je
da stvorimo budućnost učenja.
Ne želimo da budemo rezervni delovi
za veliki ljudski kompjuter, zar ne?
Potrebno je da stvorimo budućnost učenja.
I moram da - čekajte,
moram dobro da izaberem reči,
jer, znate, ovo je jako važno.
Moja želja je da pomognem kreiranje budućnosti učenja
tako što ću podržati decu celog sveta
da zakorače u svoju maštu i da sarađuju.
Pomozite mi da izgradim tu školu.
Zvaće se Škola u Oblaku.
Biće to škola u koju će deca ići po intelektualnu avanturu
pokrenuta velikim pitanjima koja će im postavljati njihovi medijatori.
Način na koji bih želeo to da uradim
jeste da izgradim objekat gde ću proučavati ovo.
To je objekat koji će praktično biti bez rukovodioca.
Biće samo jedna baka
koja će voditi računa o sigurnosti i zdravlju.
Ostalo je iz oblaka.
Svetla se pale i gase iz oblaka,
itd, itd... sve će biti urađeno iz oblaka.
Ali vas želim iz drugog razloga.
Možete stvarati Sredinu za samo-organizovano učenje
kod kuće, u školi, van škole, u klubovima.
Veoma je jednostavno. Postoji sjajan dokument
koji je napravio TED koji će vam reći kako to da uradite.
Ako želite, molim vas uradite to
na svim kontinentima
i pošaljite mi podatke,
zatim ću ih sakupiti, poslati u Školu u Oblaku
i stvoriti budućnost učenja.
To je moja želja.
I samo još nešto.
Odvešću vas na vrh Himalaja.
Na 3600 metara, gde je vazduh redak,
jednom sam tamo postavio dva kompjutera za našu akciju
i deca su se okupila.
I tu je bila jedna devojčica koja me je pratila naokolo.
Rekao sam joj: "Znaš, ja želim da dam kompjuter svakome, svakom detetu.
Ne znam, šta bi trebalo da uradim?"
I hteo sam krišom da je slikam.
Iznenada je podigla ruke ovako i rekla mi:
"Kreni više sa tim."
(Smeh) (Aplauz)
Mislim da je to bio dobar savet.
Poslušaću njen savet. Ućutaću.
Hvala vam. Hvala vam puno.
(Aplauz)
Hvala vam. Hvala. (Aplauz)
Puno vam hvala. (Aplauz)