Cum vom învăța în viitor?
Eu am o variantă,
dar ca să v-o prezint,
trebuie să vă povestesc ceva
pentru a fixa cadrul.
Am încercat să aflu
de unde provine
sistemul nostru educațional.
Putem scruta trecutul îndepărtat,
dar dacă privim organizarea prezentului sistem educațional,
e ușor să ne dăm seama de unde provine.
Are 300 de ani
și provine de la ultimul
și cel mai mare imperiu al planetei. [„Imperiul Britanic”]
Imaginați-vă că încerca să conducă show-ul,
să conducă întreaga planetă,
fără calculatoare și telefoane,
prin date scrise de mână pe bucăți de hârtie
și transmise pe mare cu vaporul.
Dar victorienii au reușit.
Au făcut ceva uimitor.
Au creat un calculator global
făcut din oameni.
E încă prezent.
Se numește aparatul birocratic-administrativ.
Pentru a funcționa,
aparatul are nevoie de foarte mulți oameni.
Pentru a produce acești oameni, au realizat un alt aparat:
școala.
Școlile produceau oamenii
care, mai apoi, deveneau angrenajele
mașinăriei birocratic-administrative.
Trebuiau să fie identici.
Trebuiau să știe trei lucruri:
să scrie corect pentru că datele erau scrise de mână;
să știe să citească
și să poată face înmulțiri,
împărțiri, adunări și scăderi din cap.
Trebuiau să fie atât de uniformi, încât să se poată lua unul din Noua Zeelandă
și trimite în Canada
și să fie imediat funcțional.
Victorienii au fost ingineri desăvârșiți.
Au meșterit un sistem atât de robust,
încât îl avem și azi,
producând în continuare oameni identici
pentru un aparat care nu mai există.
Imperiul a apus,
ce facem cu acest design
ce produce oameni identici
și cum vom evolua
dacă-l vom schimba?
[„Școala de azi e depășită”]
O afirmație destul de dură.
Am spus că școala de azi e depășită.
Nu că e la pământ.
E la modă afirmația că sistemul educațional e la pământ.
Nu-i așa. E construit minunat.
Doar că nu mai avem nevoie de ea. E depășită.
Ce fel de slujbe avem acum?
Funcționarii sunt calculatoarele.
Cu miile, în fiecare birou.
Și există oamenii care ghidează aceste calculatoare
pentru a-și face treaba de funcționar.
Acești oameni nu trebuie să scrie frumos.
Nu trebuie să poată înmulți din cap.
Nu trebuie neapărat să știe să citească.
De fapt, trebuie să știe să citească cu discernământ.
Asta e azi, dar nu știm
cum vor arăta slujbele mâine.
Știm că lumea va munci de oriunde dorește,
oricând dorește, în orice fel dorește.
Cum pregătește școala de azi
pentru lumea de mâine?
Am dat de această întrebare din pură întâmplare.
Predam programare
în New Delhi, cu 14 ani în urmă.
Și chiar lângă locul meu de muncă era o mahala.
Și mă-ntrebam cum oare vor putea vreodată
acei copii învăța să programeze?
Sau n-ar trebui să învețe?
În același timp, aveam și mulți părinți,
oameni cu bani, care aveau calculatoare
și care îmi tot spuneau: „Știți, fiul meu,
cred că e talentat
pentru că face lucruri minunate la calculator.
Și fiica mea – e clar superinteligentă.”
Și așa mai departe. Brusc mi-am pus întrebarea:
„Cum vine asta? Toți bogații au
copii extraordinar de talentați?
(Râsete)
Cu ce greșeau săracii?
Am făcut o gaură în peretele despărțitor
al mahalalei de lângă biroul meu
și am montat un calculator dincolo, să văd ce se întâmplă
dacă pun un computer în fața unor copii care nu vor avea niciodată așa ceva,
nu știu engleză, nu știu ce-i aia Internet.
Copiii se năpusteau înăuntru.
Era la un metru de pământ și ziceau: „Ce-o fi asta?”
Iar eu le spuneam: „Nu știu.”
(Râsete)
Ziceau: „De ce-ai pus asta aici?”
Iar eu: „Așa.”
Și ei: „Putem să-l atingem?” Iar eu: „Dacă vreți, da.”
Și am plecat.
După vreo opt ore,
i-am găsit pe net învățând unul de la altul cum să navigheze.
Am zis. „Imposibil –
Cum e posibil așa ceva? Ei un știu nimic.”
Colegii mi-au zis: „Nu, soluția e simplă.
Precis că unul dintre studenți a trecut pe la ei
și le-a arătat cum să folosească mouse-ul.”
„Da, posibil.” – am recunoscut eu.
Am repetat experimentul. Am plecat la 500 km de Delhi,
într-un sat extrem de izolat
în care șansele unui inginer programator în trecere
erau foarte mici. (Râsete)
Am repetat experimentul acolo.
N-aveam unde să stau, așa că mi-am montat calculatorul,
am plecat și am revenit după câteva luni
găsind copiii jucând jocuri pe el.
Când m-au văzut, mi-au zis:
„Vrem un procesor mai rapid și un mouse mai bun.”
(Râsete)
Le-am spus: „Cum de știți toate astea?”
Mi-au spus ceva foarte interesant.
Pe un ton iritat, au zis:
„Ne-ai dat o sculă care știe numai engleză,
așa că a trebuit să învățăm singuri engleza ca s-o putem folosi.” (Râsete)
Ca profesor, a fost pentru prima dată
când am auzit cuvintele: „să învățăm singuri” rostite atât de natural.
Iată un moment din acei ani.
Aici e prima zi de Gaură-n Perete.
La dreapta e un copil de opt ani.
La stânga sa e elevul. Ea are șase ani.
El o învață cum să navigheze.
Apoi în alte părți ale țării.
Am repetat asta de mai multe ori,
rezultatul fiind de fiecare dată același.
[„Filmul Gaură-n Perete - 1999"]
Un copil de opt ani explicându-i surorii mai mari ce să facă.
În sfârșit, o fată explicând în marathi ce este,
zicând: „e înăuntru un procesor.”
Am început să public.
Am publicat peste tot. Am măsurat și am notat totul
și am zis că, în nouă luni, un grup de copii
lăsați singuri cu un computer în orice limbă
va atinge același standard ca o secretară din Occident.
Am văzut asta întâmplându-se mereu.
Dar eram curios ce altceva mai pot face,
dacă pot atât de multe.
Am început să experimentez alte teme
printre care, de exemplu, pronunția.
Există o comunitate de copii în sudul Indiei
a cărei pronunție în engleză e foarte rea,
dar ei au nevoie de pronunție deoarece asta le va îmbunătăți condițiile de lucru.
Le-am dat un calculator cu un program de conversie vorbire-text
și le-am spus: „Vorbiți-i până când scrie ce ați spus.”
(Râsete)
Au făcut asta și... ia uitați-vă!
Computer: Mă bucur să vă întâlnesc. Copil: Mă bucur să vă întâlnesc.
Sugata Mitra: Am încheiat cu imaginea
acestei tinere pentru că eu cred că mulți o știți.
Acum e la o centrală telefonică din Hyderabad
și posibil să vă fi torturat pe tema plății cu cardul
într-o engleză foarte curată.
Lumea apoi a zis: „Cât de departe se poate merge cu asta?”
Unde vom ajunge?
Am decis să-mi distrug propriul argument
prin avansarea unei presupuneri absurde.
Mi-am formulat o ipoteză ridicolă.
Tamila e o limbă din India de sud și m-am întrebat
dacă ar putea niște copii de limbă tamil, dintr-un sat din sudul Indiei
să învețe, cu un simplu calculator, în engleză,
biotehnologia replicării ADN-ului.
Și mi-am zis că îi voi nota. Vor primi un zero.
Petrec câteva luni, îl las pentru câteva luni,
mă întorc, ei primesc încă un zero.
Mă duc înapoi la laborator și zic: e nevoie de profesori.
Am găsit un sat în sudul Indiei. Se numea Kallikuppam.
Am montat acolo calculatoarele „Gaură-n Perete”,
am descărcat de pe net tot felul de chestii despre replicarea ADN-ului,
pe cele mai multe dintre ele nici eu nu le înțelegeam.
Copiii au venit în grabă și au zis: „Ce-i asta?”
Le-am spus: „E ceva foarte specific, foarte important. Dar totul e în engleză.”
Iar ei au zis: „Dar cum o să înțelegem cuvinte englezești atât de lungi,
diagramele și chimie?”
Am reușit să dezvolt o nouă metodă pedagogică
pe care am aplicat-o. Și le-am zis: „Nu am nici cea mai vagă idee.”
(Râsete)
„Și oricum, eu plec.”
(Râsete)
Așa că i-am lăsat pentru câteva luni.
Au primit un zero. I-am notat.
M-am întors peste două luni
și copiii au năvălit peste mine zicând: „Nu am înțeles nimic.”
Mi-am zis: „Ei bine, la ce mă puteam aștepta?”
Și am zis: „OK, dar cât de mult v-a luat
să vă dați seama că nu puteți înțelege nimic?”
Au răspuns: „Încă nu am renunțat.
Ne uităm la el în fiecare zi.”
Și eu: „Ce? Nu înțelegeți aceste ecrane
și continuați să vă holbați la ele de două luni? Pentru ce?”
Și fetița pe care o vedeți acum
și-a ridicat mâna și mi-a spus într-o combinație stâlcită de tamilă și engleză:
„Pe lângă faptul
că replicația greșită a moleculelor de ADN duce la boli,
nu am mai înțeles nimic.”
(Râsete) (Aplauze)
Așa i-am testat.
Am obținut o imposibilitate educațională, de la zero la 30 de procente
în două luni de arșiță tropicală,
sub un copac, cu un calculator, într-o limbă pentru ei necunoscută,
făcând ceva ce era la un deceniu de vârsta lor.
Absurd. Dar trebuia să urmez baremul de normă victoriană.
30% înseamnă eșec.
Cum să-i trec? Trebuie să obțină încă 20 de procente.
N-am putut găsi un învățător. Am găsit doar o prietenă a lor,
o fată de 22 de ani, contabilă,
care se juca tot timpul cu ei.
Am întrebat-o: „Ai putea să-i ajuți?”
Ea a zis: „Nu, deloc.
N-am făcut ore de științe la școală. Habar n-am
ce fac toată ziua sub acel copac. Nu vă pot ajuta.”
Și eu: „Îți spun eu cum să faci. Folosește metoda bunicii.”
Ea întrebă: „Cum e aia?”
Iar eu: „Stai în spatele lor.
Orice ar face, le spui:
'Uau, cum ați făcut asta?
Ce-i la următoarea pagină? La vârsta voastră nu știam să fac asta.'
Știți cum fac bunicile.”
Și ea a făcut așa timp de două luni.
Procentajul a sărit la 50%.
Kallikuppam a ajuns din urmă
școala mea control de la New Delhi,
o școală privată bogată cu profesor de biotehnologie calificat.
Când am văzut acel grafic, am știut că asta-i calea de a echilibra straturile sociale.
Aici e în Kallikuppam.
(Copii vorbind) Neuroni... comunicare.
N-am filmat bine. Lucru de amator,
dar, după cum v-ați dat seama,
vorbea despre neuroni, cu mâinile așa,
zicea că neuronii comunică.
La 12 ani.
Deci, ce fel de slujbe vor fi?
Știm ce fel de slujbe sunt acum.
Cum va fi educația? Știm cum e acum,
copii cu telefonul mobil într-o mână
mergând fără chef la școală, luându-și ghiozdanul în cealaltă mână.
Cum va fi mâine?
Poate că nu va fi nevoie să mergem la școală deloc?
Poate că atunci când va trebui să știi ceva
vei putea afla în două minute?
Poate că – o ipoteză devastatoare,
ipoteză reliefată pentru mine de Nicholas Negroponte –
ar fi că ne îndreptăm
spre un viitor în care cunoașterea va fi depășită?
Groaznic. Doar suntem homo sapiens.
Cunoașterea ne diferențiază de maimuțe.
Dar priviți problema astfel:
Au fost nevoie de 100 de milioane de ani
pentru ca maimuța să se ridice
și să devină homo sapiens.
Ne-au trebuit doar 10.000 de ani pentru a depăși cunoașterea.
Ce realizare!
dar trebuie să integrăm asta în propriul viitor.
Încurajarea pare a fi cheia.
Uitându-vă la Kuppam,
uitându-vă la toate experimentele pe care le-am făcut,
a fost o simplă încurajare. „Uau”, salutarea învățăturii.
Sunt dovezi din neurologie.
Partea reptiliană a creierului, din centrul său,
când este amenințată, deconectează tot restul,
deconectează cortexul prefrontal, părțile răspunzătoare pentru învățat,
deconectează totul.
Pedeapsa și examinările sunt amenințări.
Luăm copiii, îi facem să li se deconecteze creierul,
apoi poruncim: „Învață!”
De ce s-a creat un astfel de sistem?
Pentru că era necesar.
Era o perioadă din Epoca Imperiilor
când era nevoie de oameni care să poată supraviețui sub amenințări.
Când ești de unul singur în tranșee,
dacă ai putut supraviețui e OK, ai trecut examenul.
Dacă nu, l-ai picat.
Dar Epoca Imperiilor a apus.
Ce se întâmplă cu creativitatea în vremurile noastre?
Trebuie să reînclinăm balanța
de la amenințare spre plăcere.
Am venit înapoi în Anglia în căutare de bunici.
Am pus bilețele și anunțuri cu textul:
„Dacă sunteți o bunică britanică, dacă aveți conexiune bună și cameră web,
ați putea să-mi acordați o oră pe săptămână gratis?”
S-au anunțat 200 în primele două săptămâni.
Cunosc mai multe bunici britanice decât oricine în univers. (Râsete)
Se numesc: Norul Bunicuțelor.
Norul Bunicuțelor e pe Internet.
Dacă un copil e în bucluc, chemăm o Bunicuță.
Ea intră pe Skype și rezolvă lucrurile.
Le-am văzut în acțiune dintr-un sat numit Diggles
din nord-vestul Angliei,
într-un sat adânc înfipt în Tamil Nadu, India,
aflat la 9500 km.
S-a făcut treabă doar cu un singur gest din străbuni.
„Șșșșt.”
OK?
Priviți!
Bunică: Nu mă puteți prinde. Voi spuneți.
Nu mă puteți prinde.
Copii: Nu mă puteți prinde.
Bunică: Eu sunt Omul de Turtă-dulce. Copii: Eu sunt Omul de Turtă-dulce.
Bunică: Excelent! Foarte bine!
SM: Deci, ce se-ntâmplă aici?
Cred că ar trebui
să privim învățarea
ca fiind produsul auto-organizării educaționale.
Dacă se permite auto-organizarea procesului educațional,
se produce învățarea.
Nu e vorba de a face ca învățarea să se producă.
Ci de a o lăsa să se producă.
Profesoara declanșează procesul,
apoi se retrage cu venerație
și privește cum se întâmplă învățarea.
Cred că la asta se referă toate astea.
Dar cum o să știm? Cum ne vom da seama de asta?
Vreau să construiesc
aceste Medii de Învățare Auto-Organizate.
În esență, sunt combinații de
conexiune bună de Internet, colaborare și încurajare.
Am încercat în foarte multe școli.
Am încercat-o în toată lumea, și cadrele didactice
de obicei se repliază și spun: „Se întâmplă de la sine?”
Le răspund: „Da, de la sine.” „De unde știți?”
Iar eu: „Nu i-ați crede pe copiii care mi-au spus
și nici de unde sunt ei.”
Iată un MIAO în funcțiune.
(Copii vorbind)
Asta e în Anglia.
El răspunde de ordine și respectarea legii,
țineți minte, e fără profesori.
Fată: Numărul total de electroni nu-i egal cu numărul total de protoni – SM: Australia
Fată: – de unde rezultă o încărcătură absolută pozitivă sau negativă.
Încărcătura absolută a unui ion este egală cu numărul de protoni
minus numărul de electroni.
SM: Cu un deceniu înainte de vârsta ei.
Astea sunt MIAO-urile. Cred că avem nevoie de o curiculă de întrebări importante.
Deja ați auzit despre asta. Știți ce înseamnă.
Cândva oamenii din Epoca de Piatră
ședeau și se uitau la cer întrebându-se:
„Ce-or mai fi licăririle acelea?”
Au făcut prima curiculă, noi am scăpat din vedere aceste minunate întrebări.
Am simplificat totul la tangenta unui unghi.
Dar asta nu e prea atrăgător.
Pentru un copil de nouă ani, problema ar trebui pusă astfel:
„Dacă un meteorit e pe cale de a lovi Pământul,
cum ai putea afla dacă o va face sau nu?”
Dacă întreabă: „Ce? Cum?”,
îi spui: „Cuvintele magice sunt: tangenta unui unghi”
și îl lași singur. Va afla el.
Iată câteva imagini din MIAO.
Am testat întrebări de neimaginat –
„Când a început lumea? Cum se va sfârși?” –
cu copii de nouă ani.
Aceasta e despre ce se întâmplă cu aerul pe care-l inspirăm.
Asta-i făcută de copii fără niciun fel de ajutor de la profesori.
Profesorul doar pune întrebarea
și se retrage să admire răspunsul.
Ce-mi doresc?
Îmi doresc
să punem la cale viitorul procesului de învățare.
Nu vrem să fim piese de schimb
ale marelui computer uman, este?
Deci trebuie să proiectăm un viitor proces de învățare.
Și sunt nevoit – țineți-vă bine,
sunt nevoit să pun asta în cuvinte exacte
pentru că, știți, e foarte important.
Doresc să contribui la proiectarea unui viitor proces de învățare
prin sprijinirea copiilor din întreaga lume
în accesarea minunii proprii și capacității lor de cooperare.
Ajutați-mă să construiesc această școală!
Se va numi Școala din Norul Informațional.
Va fi o școală la care copiii merg în aventuri intelectuale,
animați de întrebările importante puse de mediatorii lor.
Vreau să fac asta
prin construirea unei facilități unde aș putea studia asta.
E o facilitate practic fără oameni.
O singură bunicuță
se ocupă de sănătatea și siguranța muncii.
Restul e în nor.
Becurile se aprind și sting de către nor etc., etc.,
totul se face din nor.
Dar aș dori să faceți altceva.
Puteți realiza Medii de Învățare Auto-Organizate
acasă, la școală, în afara școlii, în cluburi.
Sunt foarte ușor de realizat. Există un documentar bun
produs de TED care vă arată cum să faceți asta.
Dacă doriți, vă rog faceți asta
pe toate continentele
și trimiteți-mi datele
pe care le voi centraliza, le voi muta în Școala Norilor
și voi realiza viitorul învățării.
Aceasta e dorința mea.
Un singur lucru adaug.
Vă voi duce pe culmile Himalaiei.
La 3600 de metri altitudine, într-o atmosferă rarefiată,
am montat odată două calculatoare Gaură-n Perete
și copiii s-au năpustit asupra lor.
Această fetiță mă urmărea peste tot.
I-am spus: „Știi, vreau să dau tuturor câte-un calculator, fiecărui copil.
Nu știu, ce să fac?”
Încercam să o pozez discret.
Brusc și-a ridicat mâna așa și mi-a spus:
„Dă-i drumul!”
(Râsete) (Aplauze)
Cred că a fost un sfat bun.
Îi voi urma sfatul. Voi lăsa vorbele.
Mulțumesc. Mulțumesc mult.
(Aplauze)
Mulțumesc. Mulțumesc. (Aplauze)
Mulțumesc mult. Uau. (Aplauze)