Mikä on oppimisen tulevaisuus?
Minulla on suunnitelma,
mutta kertoakseni siitä,
minun täytyy kertoa pieni tarina
sen pohjustamiseksi.
Yritin selvittää,
mistä oppimistyyli, jolla opimme kouluissa,
mistä se sai alkunsa?
Voi katsoa kauas menneisyyteen,
mutta jos katsoo nykypäivän opetusta sellaisenaan,
on aika helppoa selvittää mistä se syntyi.
Se syntyi noin 300 vuotta sitten,
ja sen synnytti viimeinen ja suurin
imperiumi tällä planeetalla. ["Brittiläinen imperiumi"]
Kuvitelkaa yrittävänne johtaa,
yrittävänne hallita koko planeettaa,
ilman tietokoneita, ilman puhelimia,
tieto kirjoitettuna paperinpalasille,
ja laivat matkustusmuotona.
Mutta viktoriaarisena aikana niin tehtiin.
Mitä he tekivät oli hämmästyttävää.
He loivat maailmanlaajuisen tietokoneen
ihmisistä.
Se on yhä keskuudessamme.
Sen nimi on byrokraattinen hallintojärjestelmä.
Sen pyörittämiseen
tarvitaan paljon ihmisiä.
He loivat toisen järjestelmän tuottamaan näitä ihmisiä:
koulun.
Koulut tuottaisivat ihmisiä,
joista tulisi osia
byrokraattiseen hallintojärjestelmään.
Heidän täytyy olla keskenään identtisiä.
Heidän täytyy osata kolme asiaa:
Heillä täytyy olla hyvä käsiala, koska tieto on käsinkirjoitettua;
heidän täytyy osata lukea;
ja heidän täytyy osata tehdä kertolaskua,
jakamista, lisäämistä ja vähentämistä päässään.
Heidän täytyy olla niin samanlaisia, että valitsemalla yhden Uudesta Seelannista
ja lähettämällä hänet laivalla Kanadaan
hän olisi välittömästi käytettävissä.
Viktoriaanisen ajan britit olivat erinomaisia insinöörejä.
He rakensivat järjestelmän, joka oli niin vahva,
että se on yhä keskuudessamme
tuottaen jatkuvasti identtisiä ihmisiä
järjestelmään, jota ei enää ole.
Impeuriumia ei ole enää,
mitä siis teemme mallilla,
joka tuottaa näitä identtisiä ihmisiä,
ja mitä tulemme tekemään seuraavaksi,
jos ikinä teemme mitään muuta sen kanssa?
["Nykykoulut ovat vanhanaikaisia"]
Siinäpä melko vahva kommentti.
Sanoin, että nykyisenkaltaiset koulut ovat vanhentuneita.
En tarkoita, että ne ovat rikki.
On melko muodikasta sanoa, että opetusjärjestelmä on rikki.
Se ei ole rikki. Se on rakennettu mainiosti.
Sitä vaan ei tarvita enää. Se on vanhentunut.
Minkälaisia töitä me teemme nykyään?
No, virkailijat ovat tietokoneita.
Heitä on tuhansia joka toimistossa.
Ja on ihmisiä, jotka ohjaavat tietokoneita
tekemään toimistotöitä.
Nämä ihmiset eivät tarvitse kaunista käsialaa.
Heidän ei tarvitse osata kertolaskua päässään.
Heidän täytyy osata lukea.
Itse asiassa heidän täytyy osata lukea erinomaisesti.
Näin tänään, mutta emme edes tiedä,
miltä tulevaisuuden työt tulevat näyttämään.
Tiedämme, että tulemme tekemään töitä mistä haluamme,
milloin haluamme, miten ikinä haluamme.
Kuinka nykyopetus on valmistamassa meitä
siihen maailmaan?
Törmäsin tähän asiaan täysin sattumalta.
Opetin ihmisille kuinka kirjoittaa tietokoneohjelmia
New Delhissä, 14 vuotta sitten.
Ja aivan työpaikkani vieressä oli slummi.
Tapasin miettiä, kuinka ihmeessä nuo lapset
pääsevät ikinä oppimaan ohjelmointia?
Vai eikö heidän pitäisi?
Samaan aikaan oli paljon rikkaita
vanhempia, joilla oli tietokoneita,
ja jotka tapasivat sanoa, "Tiedätkö, minun poikani,
hänen täytyy olla lahjakas,
koska hän tekee hienoja juttuja tietokoneilla.
Ja minun tyttäreni -- hänen täytyy olla erittäin älykäs."
Ja niin edespäin. Ja yhtäkkiä tajusin,
kuinka kaikilla rikkailla on
näitä epätavallisen lahjakkaita lapsia?
(Naurua)
Mitä köyhät tekivät väärin?
Tein reiän rajamuuriin
slummiin toimistoni vieressä,
ja tungin tietokoneen sisään nähdäkseni mitä tapahtuisi,
jos antaisin tietokoneen lapsille, joilla ei ikinä ollut yhtä,
jotka eivät ymmärtäneet englantia, eivätkä tienneet mikä internet on.
Lapset juoksivat,
ja he kysyivät, "mikä tämä on?"
Ja minä sanoin, "No, se, enpä tiedä."
(Naurua)
He sanoivat, "Miksi laitoit sen sinne?"
Sanoin, "juuri niin."
Ja he sanoivat, "Voimmeko koskea?" Sanoin, "Jos haluatte."
Ja menin pois.
Noin kahdeksan tuntia myöhemmin,
löysimme heidät selaamassa ja opettamassa sitä toisilleen.
Joten sanoin, "No, se on mahdotonta, koska--
Kuinka se on mahdollista? He eivät tiedä mitään."
Kollegani sanoivat, "Ei, siihen on yksinkertainen selitys.
Yhden oppilaistasi on täytynyt kulkea ohitse
ja näyttää heille kuinka käyttää hiirtä."
Sanoin, "Se on mahdollista."
Joten toistin kokeen. Menin 500 km Delhin ulkopuolelle
erittäin syrjäiseen kylään,
jossa mahdollisuus ohikulkevaan ohjelmistosuunnittelijaan
oli hyvin pieni. (Naurua)
Toistin kokeen siellä.
Ei ollut majapaikkoja, joten asetin tietokoneen
ja tulin takaisin muutaman kuukauden kuluttua,
ja lapset pelasivat sillä.
He sanoivat:
"Haluamme nopeamman prosessorin ja paremman hiiren."
(Naurua)
Joten sanoin, "Kuinka ihmeessä te tiedätte kaiken tämän?"
Ja he sanoivat jotain hyvin kiinnostavaa.
Harmistuneesti he sanoivat,
"Annoit meille koneen, joka toimii vain englanniksi,
joten jouduimme opettamaan itsellemme englantia käyttääksemme sitä." (Naurua)
Opettajana se on ensimmäinen kerta,
kun kuulin sanat "opettaa itsellemme" sanottuna niin huolettomasti.
Tässä on lyhyt vilaus noilta vuosilta.
Tässä on ensimmäinen päivä Reikä Seinässä -kokeilua.
Oikella oleva lapsi on kahdeksanvuotias.
Hänen vasemmalla puolellaan on hänen oppilaansa. Hän on kuusi.
Ja poika opettaa hänelle kuinka selata.
Sitten muissa osissa maata,
toistin tämän yhä uudestaan,
saaden aivan samat tulokset kaikkialla.
["Reikä seinässä elokuva - 1999"]
Kahdeksanvuotias neuvomassa vanhemmalle siskolleen mitä tehdä.
Ja viimein tyttö selittämässä marathiksi, mikä se on,
ja sanomassa, "Siinä on prosessori sisällä."
Joten aloin julkaista.
Julkaisin kaikkialla. Kirjoitin ja mittasin kaiken,
ja sanoin, yhdeksässä kuukaudessa ryhmä lapsia,
jätettynä yksin tietokoneen kanssa millä tahansa kielellä
saavuttaa saman tason kuin toimistosihteeri Lännessä.
Olin nähnyt sen tapahtuvan yhä uudestaan.
Mutta olin utelias, mitä muuta he tekisivät,
jos he voivat tehdä näin paljon?
Aloin kokeilemaan uusilla aiheilla,
kuten ääntämyksellä.
Eräällä lapsiyhteisöllä Etelä-Intiassa
oli erittän huono englannin ääntämistaito,
ja he tarvitsivat hyvää ääntämystä parantaakseen työmahdollisuuksiaan.
Annoin heille puheentunnistusjärjestelmän,
ja sanoin, "Jatkakaa puhumista, kunnes se kirjoittaa mitä sanotte."
(Naurua)
He tekivät niin, ja katsokaapa tätä.
Tietokone: Hauska tutustua. Lapsi: Hauska tutustua.
Suga Mitra: Miksi päätin tämän nuoren
neidin kasvoihin on se, että luulen monien teistä tuntevan hänet.
Hän on liittynyt puhelinkeskukseen Hyderabadissa
ja on voinut korventaa teitä luottokorttilaskuistanne
erittän selvällä englannin aksentilla.
Sitten ihmiset sanoivat, no, kuinka pitkälle sillä voi mennä?
Mihin se päättyy?
Päätin tuhota oman argumenttini
kehittämällä naurettavan väitteen.
Tein hypoteesin, naurettavan hypoteesin.
Tamili on kieli Etelä-Intiassa, ja sanoin,
voivatko tamilinkieliset lapset
oppia DNA-kopioinnin bioteknologian englanniksi
kadunvarressa olevasta tietokoneesta?
Ja sanoin, mittaan tämän. He saavat nollan.
Kulutan muutaman kuukauden, jätän sen muutamaksi kuukaudeksi
ja kun tulen takaisin, he saavat toisen nollan.
Menen takaisin laboratorioon ja sanon, me tarvitsemme opettajia.
Löysin kylän. Sen nimi oli Kallikuppam, Etelä-Intiassa.
Laitoin Reikä Seinässä -tietokoneet sinne,
latasin internetistä kaikenlaista tietoa DNA-kopioinnista,
josta suurinta osaa en ymmärtänyt.
Lapset tulivat juosten ja sanoivat, "Mitä tämä on?"
Sanoin, "Se on hyvin ajankohtaista ja tärkeää. Mutta se on kaikki englanniksi."
He sanoivat, "Kuinka voimme ymmärtää niin pitkiä sanoja englanniksi
ja kaavioita ja kemiaa?"
Ja tähän mennessä olin kehittynyt uuden opetusmenetelmän,
joten käytin sitä. Sanoin, "Ei harmainta aavistusta."
(Naurua)
"Ja joka tapauksessa olen menossa pois."
(Naurua)
Joten jätin heidät muutamaksi kuukaudeksi.
He olivat saaneet nollan. Teetin kokeen heillä.
Palasin kahden kuukauden kuluttua
ja lapset ryntäsivät sisään ja sanoivat, "Emme ymmärtäneet mitään."
Joten sanoin, "No, mitä odotin?"
Sanoin, "Okei, mutta kuinka kauan kesti
ennen kuin päätitte, että ette ymmärrä mitään?"
He sanoivat, "Emme ole antaneet periksi.
Katsomme sitä joka ikinen päivä."
Joten sanoin: "Mitä? Ette ymmärrä näitä näyttöjä
ja jatkatte niiden tuijottamista kaksi kuukautta? Miksi?"
Joten pieni tyttö, jonka näette juuri nyt,
hän nosti kätensä ja sanoo huonolla tamililla ja englannilla,
hän sanoi, "Lukuun ottamatta sitä, että
epätäydellinen DNA-molekyylin kopiointi aiheuttaa sairauksia,
me emme ole ymmärtäneet mitään muuta."
(Naurua) (Suosionosoituksia)
Joten testasin heidät.
Sain opetuksellisen mahdottomuuden, nollasta 30 prosenttiin
kahdessa kuukaudessa, trooppisessa helteessä,
puun alla olevalla tietokoneella, kielellä, jota he eivät ymmärtäneet,
tekemällä jotain, joka on vuosikymmenen heitä edellä.
Naurettavaa. Mutta minun täytyi seurata viktoriaanista mallia.
30% on hylätty.
Kuinka saisi heidät läpäisemään? Täytyi saada 20 lisäpistettä.
En kyennyt löytämään opettajaa. Mutta löysin heidän ystävänsä,
22-vuotiaan tytön, joka oli kirjanpitäjä,
ja hän leikki heidän kanssaan usein.
Joten kysyin tytöltä, "Voitko auttaa heitä?"
Ja hän sanoo: "Ehdottomasti en.
En opiskellut tiedettä koulussa. En tiedä
mitä he tekevät sen puun alla päivät pääksytysten. En voi auttaa sinua."
Sanoin: "Tee näin. Käytä isoäitimetodia."
Ja hän sanoo: "Mikä se on?"
"Seiso heidän takanaan.
Kun he tekevät jotain, sano vain
'No vau, kuinka oikein teit sen?
Mikä on seuraava sivu? Teidän iässänne en olisi osannut tuota.'
Tiedäthän, mitä isoäidit tekevät."
Joten hän teki sitä kaksi kuukautta.
Tulokset hyppäsivät 50 prosenttiin.
Kallikuppam oli saavuttanut
kontrollikouluni New Delhissä,
rikkaan yksityiskoulun, jossa oli koulutettu bioteknologian opettaja.
Kun näin sen kaavion, tiesin, että on olemassa tapa tasapainottaa pelikenttää.
Tässä on Kallikuppam.
(Lapset puhuvat) Neuronit... kommunikaatio.
Kuvakulmani oli huono. Tämä on amatöörimäistä,
mutta mitä hän oli sanomassa, kuten voitte kuulla,
oli jotain neuroneista, hänen kätensä olivat noin
ja hän oli sanomassa, että neuronit kommunikoivat.
Kaksitoistavuotiaana.
Joten millaisia työt tulevat olemaan?
No, me tiedämme mitä ne ovat nykyään.
Entä oppiminen? Tiedämme mitä se on nykyään,
toisaalta lapset pläräävät kännyköitään,
ja toisaalta menevät vastahakoisesti kouluun kirjoja lukemaan.
Mitä se tulee olemaan tulevaisuudessa?
Voisiko olla, että meidän ei tarvitse mennä kouluun ollenkaan?
Voisiko olla, että kun meidän täytyy tietää jotakin,
voimme saada sen selville kahdessa minuutissa?
Voisiko olla -- musertava kysymys,
kysymys, jonka Nicholas Negroponte muotoili minulle --
voisiko olla, että olemme menossa kohti tai olemme
tulevaisuudessa, jossa tietäminen on tarpeetonta?
Mutta se on kauhistuttavaa. Me olemme homo sapiens.
Tietäminen, se erottaa meidät apinoista.
Mutta ajatelkaa sitä tällä tavalla.
Luonnolta kesti 100 miljoonaa vuotta
nostaa apina pystyasentoon
ja tulla Homo sapiensiksi.
Meiltä kesti vain 10 000 vuotta tehdä tietämisestä tarpeetonta.
Mikä saavutus.
Mutta meidän täytyy yhdistää se tulevaisuuteemme.
Rohkaisu näyttää olevan avain.
Jos katsotaan Kuppamia,
jos katsotaan kaikkia kokeita jotka tein,
se oli vain "vaun" sanomista, oppimisen kunnioittamista.
Neurotieteessä on viitteitä.
Aivojemme lisko-osa, joka on aivojemme keskellä,
kun se on uhattuna, se sulkee kaikki muut osat,
se sulkee etuotsalohkon kuoren, osat jotka oppivat,
se sulkee kaiken.
Rangaistukset ja kokeet nähdään uhkina.
Otamme lapsemme, pakotamme heidät sulkemaan aivonsa,
ja sitten sanomme: "Suorita."
Miksi loimme sellaisen järjestelmän?
Koska se oli tarpeen.
Imperiumien aikana
tarvittiin ihmisiä, jotka pystyivät selviytymään uhattuina.
Kun seisoo yksinään juoksuhaudassa,
jos selviytyy, kaikki on hyvin, on päässyt läpi.
Jos ei selviytynyt, reputti.
Mutta imperiumien aika on ohitse.
Mitä tapahtuu luovuudelle meidän aikanamme?
Meidän täytyy siirtää paino takaisin
uhasta nautintoon.
Tulin takaisin Englantiin etsimään englantilaisia isoäitejä.
Julkaisin ilmoituksia lehdissä sanoen:
jos olet englantilainen isoäiti, jos sinulla on laajakaistayhteys ja webbikamera,
voitko antaa minulle tunnin viikostasi ilmaiseksi?
Sain 200 ensimmäisenä kahtena viikkona.
Tunnen enemmän englantilaisia isoäitejä kuin kukaan maailmankaikkeudessa. (Naurua)
Heidän nimensä on Mummopilvi.
Mummopilvi istuu internetissä.
Jos lapsella on hätä, me lähetämme Mummon.
Hän ottaa yhteyttä Skypellä ja selvittää tilanteen.
Olen nähnyt heidän tekevän sen kylästä nimeltä Diggles,
Luoteis-Englannissa,
suoraan kylään Tamil Nadussa, Intiassa,
10 000 km:n päässä.
Hän tekee sen yhdellä iänikuisella eleellä.
"Shhh."
Okei?
Katsokaa.
Mummo: Et saa minua kiinni. Sano se.
Et saa minua kiinni.
Lapset: Et saa minua kinni.
Mummo: Olen pipariukko. Lapset: Olen pipariukko.
Mummo: Hyvin tehty! Oikein hyvä.
SM: Eli mitä tässä tapahtuu?
Luulen että meidän täytyy nähdä,
meidän täytyy nähdä oppiminen
opetuksen itsenäisen järjestämisen tuloksena.
Jos opetusprosessin annetaan järjestää itse itsensä,
oppiminen nousee pintaan.
Oppimista ei pidä teettää.
Vaan sen pitää antaa tapahtua.
Opettaja laittaa prosessin käyntiin
ja sitten hän astuu taaksepäin ja kunnioituksella
seuraa oppimisen tapahtumista.
Minusta se on mihin tämä viittaa.
Mutta kuinka tiedämme? Mutta kuinka tulemme tietämään?
Tarkoituksenani on rakentaa
näitä Itseorganisoituvia Oppimisympäristöjä (IO).
Ne ovat käytännössä laajakaista, yhteistyö
ja rohkaisu koottuna yhteen.
Olen kokeillut tätä monissa kouluissa.
Sitä on kokeiltu kaikkialla maailmassa, ja opettajat
tapaavat astua taaksepäin ja sanoa, "Kaikki tapahtuu itsekseen?"
Ja sanoin, "Kyllä, itsekseen." "Kuinka tiesit, että niin kävisi?"
Sanoin, "Et uskoisi lapsia, jotka kertoivat minulle
ja mistä he ovat kotoisin."
Tässä on IO toiminnassa.
(Lapsia puhumassa)
Tämä on Englannista
Hän ylläpitää lakia ja järjestystä,
koska kuten muistatte, opettajia ei ole.
Tyttö: Elektronien määrä ei ole sama kuin protonien määrä -- SM: Australiassa
Tyttö: -- antaen sille positiivisen tai negatiivisen latauksen.
Ionin varaus on sama kuin protonien määrä
ionissa vähennettynä elektronien määrällä.
SM: Hän on vuosikymmenen edellä aikaansa.
Joten IO:t, minusta me tarvitsemme isojen kysymysten opintosuunnitelman.
Olette kuulleet siitä. Tiedätte mitä se tarkoittaa.
Oli aika, jolloin kivikauden miehet ja naiset
istuivat ja katsoivat taivasta ja sanoivat,
"Mitä nuo tuikkivat valot ovat?"
He rakensivat 1. opetussuunnitelman, mutta olemme kadottaneet nuo kysymykset.
Me olemme tiivistäneet sen kulman tangentiksi.
Mutta se ei ole tarpeeksi seksikästä.
Yhdeksänvuotiaalle se pitäisi sanoa näin,
"Jos meteoriitti olisi tulossa kohti maata,
kuinka voisit selvittää, osuuko se vai ei?"
Ja jos hän sanoo, "No, kuinka?"
Sanot, "On olemassa taikasana. Kulman tangentti",
ja jätät hänet rauhaan. Hän saa sen selville.
Tässä on muutama kuva IO:ista.
Olen esittänyt uskomattomia kysymyksiä --
"Milloin maailma syntyi? Kuinka se päättyy?" --
yhdeksänvuotiaille.
Tässä on kysymys, mitä tapahtuu ilmalle, jota hengitämme.
Tämän lapset ovat tehneet ilman yhdenkään opettajan apua.
Opettaja vain esittää kysymyksen,
ja vetäytyy taaemmaksi ja ihailee vastausta.
Joten mikä on minun toiveeni?
Minun toiveeni on,
että me suunnittelemme oppimisen tulevaisuuden.
Me emme halua olla suuren
ihmistietokoneen varaosia, eikö vain?
Joten meidän täytyy suunnitella oppimisen tulevaisuus.
Ja minun täytyy -- hetkinen,
minun täytyy saada sanamuoto täsmälleen oikein,
koska se on hyvin tärkeää.
Toiveeni on auttaa tulevaisuuden oppimisen suunnittelussa
tukemalla lapsia kaikkialla maailmassa
löytämään uteliaisuutensa ja kykynsä työskennellä yhdessä.
Auttakaa minua rakentamaan tämä koulu.
Sen nimeksi tulee Pilvikoulu
Siitä tulee koulu, jossa lapset menevät älyllisille seikkailuille
isojen kysymysten vauhdittamina, joita heidän neuvonantajansa esittää.
Tapa, jolla haluan tehdä tämän,
on rakentaa laitos, jossa voin tutkia tätä.
Laitos, joka on käytännössä miehittämätön.
Siellä on vain yksi mummo,
joka huolehtii terveydestä ja turvallisuudesta.
Loppu siitä on pilvessä.
Valoja ohjataan pilvestä,
jne. jne., kaikki tehdään pilvestä.
Mutta teitä tarvitsen toista tarkoitusta varten.
Voitte tehdä itseorganisoituvia oppimisympäristöjä
kotona, koulussa, koulun ulkopuolella, kerhoissa.
Se on hyvin helppoa. TED on tuottanut
hienon dokumentin niiden tekemisestä.
Olkaa hyvä ja tehkää se
kaikissa viidessä maanosassa
ja lähettäkää minulle dataa,
ja minä kokoan sen yhteen ja siirrän sen Pilvikouluun
ja rakennan oppimisen tulevaisuuden.
Se on minun toiveeni.
Ja vielä yksi juttu.
Vien teidät Himalajan vuoriston korkeuksiin.
Neljän tuhannen metrin korkeudessa, jossa ilma on ohutta,
rakensin kerran kaksi Reikä Seinässä -tietokonetta
ja lapset kerääntyivät sinne.
Ja eräs pieni tyttö seurasi minua kaikkialle.
Ja sanoin hänelle, "Tiedätkö, haluan antaa tietokoneen jokaiselle lapselle.
En tiedä, mitä minun pitäisi tehdä?"
Ja yritin ottaa hänestä kuvaa kaikessa hiljaisuudessa.
Hän yhtäkkiä nosti kätensä tähän tapaan ja sanoi minulle,
"Ala hommiin."
(Naurua) (Suosionosoituksia)
Minusta se oli hyvä neuvo.
Seuraan hänen neuvoaan. Lopetan puhumisen.
Kiitos. Kiitos paljon.
(Suosionosoituksia)
Kiitos. Kiitos. (Suosionosoituksia)
Kiitos paljon. Vau. (Suosionosoituksia)